Ukážka z elektronickej knihy

© Petr Sak

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné): 978-80-7229-266-0

ISBN (epub): 978-80-7229-354-4

ISBN (mobi): 978-80-7229-355-1

Předmluva

Jaká je současná mládež, jaké jsou trendy jejího vývoje a jak k mládeži přistupovat? To jsou základní otázky jak rodičů, tak učitelů a odborníků. Na tyto otázky nejsou jednoduché odpovědi. Čím více ale o této problematice budeme vědět, tím je větší šance, že pochopíme chování a vnitřní svět mladých lidí. Přispět k poznání současné mládeže a jejích proměn je cílem této publikace.

Publikace je určena několika okruhům čtenářů. Především je určena odborníkům pracujícím s mládeží. Jedná se o pedagogické pracovníky zařízení pro volný čas, učitele všech stupňů, pracovníky pedagogicko psychologických poraden, pracovníky v oblasti sociální prevence, pracovníky z oblasti církví, vyšetřovatele, policisty, soudce, pracovníky vězeňství, a náboženských organizací. Druhý okruh představují vědeckovýzkumní a pedagogičtí pracovníci vysokých škol, pro které představuje publikace širokou poznatkovou základnu a teoretický konceptuální rámec. Publikace je však určena i rodičům, kteří chtějí pochopit svět svých dospívajících dětí. V neposlední řadě je publikace určena vysokoškolským studentům.

Cílem autora bylo neomezit se v souvislosti s mládeží na jedno téma, ale využít databáze třiceti empirických sociologických výzkumů a podat čtenáři relativně ucelený obraz stavu a vývoje současné české mládeže.

Některé z výzkumů byly dosti sofistikované a náročné pro tazatele. Více než 200 tazatelů agentury INSOMA zvládlo i tyto nadstadardní nároky velmi dobře. Bez odpovědné, ”mravenčí” a anonymní práce tazatelů by výzkumy ani publikace nemohly vzniknout. Děkuji svým spolupracovníkům v terénu za jejich kvalitní práci.

Základní výzkumy, na nichž je publikace postavena, byly realizovány v rámci grantů MŠMT ČR a MV ČR, pokládám proto za milou povinnost poděkovat oběma ministerstvům za poskytnutou příležitost. Vedení vězeňské služby děkuji za možnost provést výzkum ve věznicích pro mladistvé.

Za cenné připomínky k rukopisu publikace děkuji Prof. PhDr. Jarmile Skalkové, DrSc., Doc. PhDr. Jiřímu Semrádovi, CSc., Prof. PhDr. Peteru Ondrejkovičovi a PhDr. Vladimíru Dubskému, CSc..

Pojetí publikace preferuje podání poznatků na základě empirických dat. Protože se jedná o publikaci o české mládeži a ne o mládeži obecně, využití zahraničních pramenů bylo možné jen v omezené míře. Působil zde i tlak využít ojedinělé možnosti databází tří desítek kompatibilních empirických výzkumu mládeže, jichž byl autor řešitelem. Základem publikace je proto práce s empirickými daty a jejich interpretace a teprve v druhém plánu a dílče jsou využívány literární prameny.

V celé práci jsem se potýkal s rozporem, kdy na jedné straně jsem chtěl čtenáři zprostředkovat konkrétní poznatky, které by mu umožnily tvůrčí myšlení o mládeži a vytvoření si plastického obrazu mládeže. Na druhé straně jsem chtěl zobecnit bohatý empirický materiál. Práce je výsledkem kompromisu mezi těmito dvěma záměry. Čtenář má možnost seznámit se s metodikou výzkumů před vlastní interpretací empirických dat, sledovat myšlenkový postup autora a případně si vytvářet nezávisle na autorovi vlastní závěry. Metodologické a metodické části jsou tištěny kurzívou. Čtenář, kterého zajímají pouze závěry vyvozené z výzkumů může případně tyto části přeskočit.

Mezi výzkumem v terénu, zpracováním empirických dat a jejich teoretickou reflexí a vydáním publikace vždy uplyne určitý čas. V této době dochází k posunu reality a rozdíl mezi reálným stavem a stavem popisovaným v publikaci je tím větší, čím má určitý sociální jev větší dynamiku. V této publikaci se to týká především jevů spojených s konzumací drog a s výpočetní technikou. Data vypovídající o drogách a mládeži jsou z roku 1996 a lze předpokládat, že do doby vydání knihy se situace dále zhoršila. Také vybavení hardwarem a softwarem a frekvence a formy využívání osobního počítače a Internetu mládeží se od roku 1998 výrazně změnila. Přesto považuji prezentované informace za užitečné. Jednak popisují určitý stav v konkrétním čase, jednak přinášejí poznatky o strukturaci daného výseku reality, určitých souvislostech a vazbách, které se v čase proměňují méně než primární data.

Vzhledem k tomu, že prezentované poznatky vycházejí z velkého množství výzkumů, bylo by neúnosné stále charakterizovat výzkumy, jejich metodiku a výběrové soubory. Proto jsem v příloze standardizoval informace o výzkumech a přidělil jednotlivým výzkumům identifikační číslo. Toto identifikační číslo výzkumu, obsahující také rok realizace výzkumu, je uváděno v jednotlivých kapitolách u tabulek apod.

1. Úvodem

Proč mládež v každé době znova a znova vzbuzuje zájem společnosti a emotivní reakce starších generací? Proč v každé revoluci a mocenském převratu je v popředí mladá generace? Proč společenské změny a společenská dynamika jsou silně ovlivněny pozicí mladé generace ve společnosti?

1. Mládež má významnou, nezastupitelnou a specifickou funkci ve společnosti. S růstem společenské dynamiky stoupá i význam mládeže a tím spíše ve zlomových obdobích, v nichž je zvýrazněna společenská diskontinuita. A právě takovým obdobím jsou devadesátá léta.

2. Ne tak často se v historii stává, aby mládež sociálně a politicky zrála ve dvou společenských zřízeních. Mládež devadesátých let obrazně řečeno ”jednou nohou stála” v socialismu a druhou v kapitalismu. Z hlediska společenských věd a vědeckého výzkumu mládeže tak vznikla mimořádně zajímavá a cenná situace. Shodou okolností jde navíc o magický čas přelomu tisíciletí. Tato generace mládeže tedy nepřekračuje jen z jednoho společenského systému do druhého, ale i z jednoho tisíciletí do druhého.

3. Společenské a civilizační podmínky se natolik mění, že jsou zpochybňovány dosavadní poznatky o mládeži. Globalizace, evropský proces, informatizace a medializace společnosti vytvářejí novou sociální skutečnost, na níž se mládež na jedné straně adaptuje a na druhou stranu tuto skutečnost sama vytváří jako subjekt těchto změn.

Cílem práce je podat na základě empirických dat charakteristiku mládeže a jejího vývoje, a to jak vývoje generačního, tak vývoje, který je výrazem sociálního zrání a měnících se životních fází. Dalším cílem je ukázat provázanost sociální podstaty člověka a sociální skutečnosti obklopující a přesahující individualitu člověka a ukázat na pozitivní a negativní stránky vztahu jedince a sociální skutečnosti.

Mládež je velká sociální skupina lidí se specifickou pozicí a úlohou ve společnosti. Do této skupiny bývají zařazování jedinci ve věku od ukončení základní školní docházky do věku ukončení sociální zralosti, převzetí všech rolí dospělých a získaní plnohodnotného občanského statutu. Obvykle je za horní hranici považován věk 26 až 30 let. Význam této skupiny obyvatelstva je málokdy doceňován, přestože je mládež subjektem téměř všech reprodukčních procesů.

Cílem práce není zabývat se teoretickým vymezením mládeže, jednak vzhledem k rozsahu práce a k jejím cílům a v neposlední řadě i proto, že jsem se touto otázkou zabýval v jiných pracích.1/ Velice erudovaný a reprezentativní přehled vývoje a současného stavu odborných názorů na mládež v evropské a americké literatuře podává přední slovenský sociolog Peter Ondrejkovič 2/ .

Jestliže zdůrazňuji nezastupitelnost a významnost mládeže pro společnost, v čem tento význam spočívá ? Ve věku mládeže je realizována biologická reprodukce společnosti, zakládá se rodina a rozhoduje se na jaké materiální a sociokulturní úrovni bude rodina naplňovat své funkce, včetně výchovy dětí. Obranyschopnost státu převážně zajišťuje mužská část mládeže. V případě válečného konfliktu je v první řadě využita či zneužita mužská část mladé generace. Důvodem je i její sociální nezralost a tudíž i snadnější indoktrinace a manipulace.

Některé skupiny mládeže jsou již v pracovním procesu a vytvářejí ekonomické hodnoty. V tomto období se rozhoduje o reprodukci vzdělanostní úrovně společnosti Ve skupině mládeže dochází k vytváření základu vzdělanostního potenciálu společnosti, a to jak reprodukcí dosaženého stavu vzdělanosti, tak i jeho inovací. Teprve na tento základ je možné navazovat v dalších životních fázích celoživotním vzděláváním. Je iluzorní uvažovat o celoživotním vzdělávání bez solidního vzdělanostního základu a bez odpovídajícího hodnotového systému a postojů. Souběžně s procesem vzdělávání probíhá kvalifikační příprava mladé generace, v níž se vytváří podstatná kvalitativní subjektivní složka ekonomické základny společnosti. Pro naší ekonomiku bez nerostných surovin je tento proces dokonce nejdůležitější. Na kvalitě profesní přípravy mladé generace je závislá výkonnost celé naší ekonomiky.

Prostřednictvím mládeže dochází k vývoji hodnotového systému společnosti, protože interiorizace hodnotového systému společnosti se neděje mechanickým kopírováním. Mládež je v tomto procesu aktivním subjektem a přebírá jednotlivé hodnoty diferencovaně a tak zpětně modifikuje hodnotový systém společnosti. Mládež vnáší do společnosti inovace, např. tato současná generace mládeže byla subjektem computerizace společnosti.

Mládež je však výrazným subjektem i negativních procesů a jevů. Současná společenská deviace má svůj základ také ve skupině mládeže. Narůstá kriminalita mládeže a snižuje se věk páchaní trestných činů i jejich brutalita. Páchání trestných činů ve věku nad hranicí sociálního věku mládeže je často již recidivou. Pachatele trestných činů svou kariéru začínají jako příslušníci mládeže. Mezi 14 - 15 rokem si mladá generace osvojuje konzumaci alkoholu, nikotinu a drog, přičemž stále větší část mladé populace se stává konzumenty alkoholu, nikotinu a drog ještě před 14. rokem. V období mládí začínají mladí lidé sexuálně žít, což vnáší novou kvalitu do jejich života. Věk zahájení sexuálního života v posledních letech výrazně klesl.

V posledních letech narůstá podíl nezaměstnaných mladých lidí. Z vyspělých zemí s dlouholetou zkušeností s nezaměstnaností je známo, že obětí nezaměstnanosti je v první řadě mládež. S nárůstem nezaměstnanosti je spojen růst jak extrémních negativních jevů, jako jsou drogy, alkoholizmus, gamblérství, kriminalita, tak i neosvojení či ztráta sociálních dovedností, deprese a pocity společenské vykořeněnosti.

Mládež a děti se dostávají do kontaktu s negativními vlivy, které ohrožují jejich mravní a sociální vývoj ve věku, kdy ještě nejsou sociálně zralí a nejsou proto sociálně kompetentní k obraně před těmito vlivy. Společnost nejenže doposud mladou generaci nechránila, ale sama se podílela na vytváření negativních vlivů působících na děti a mládež.

Možnosti mládeže jako politického subjektu prosazovat zájmy celé mladé generace jsou paradoxně menší než v minulém režimu. Jednak ve sdruženích mládeže je jen malá část mladé generace a dále vývoj těchto sdružení provázelo budování paralelních střešních organizací a neschopnost vytvořit jedinou reprezentaci mládeže. Mladí lidé mají možnost se politicky uplatnit v politických stranách, avšak při projevení politického talentu je mladý člověk pohlcen ”velkou politikou” a pro politiku mládeže je ztracen. Navíc malý zájem mladé generace o politiku a o společenskou participaci se v devadesátých letech dále snižoval.

Poznámky:

1/ Sak, P. Sociální vývoj mládeže. Praha, SPN 1985.

Sak, P., Jeřábek, H., Kabátek, A.: K teoreticko metodologickým otázkám výzkumu mládeže. Praha, ÚFS ČSAV 1986.

Sak, P., Kabátek,A.: Místo a úloha mládeže ve společenské reprodukci. Sociologický čas. 5/1985.

2/ Ondrejkovič, Peter. Socializácia mládeže ako východisková kategória sociológie výchovy a sociológie mládeže. Bratislava: Veda, 1997, 204 s.

2. Sociální časoprostor

2. 1. Sociální pole - obecné vymezení

Při sledování vlivu společnosti na jedince si většinou všímáme vztahu jedinec a škola, jedinec a rodina a dalších dvoustranných vztahů. Na jedince však nepůsobí instituce, společenské subjekty, organizace, skupiny a další jedinci izolovaně, ale souběžně. Ve snaze překonat tuto strnulost, atomizaci a statičnost reflexe vztahu jedince a sociální skutečnosti a postihnout vícerozměrovost a komplexnost dynamiky vztahu jedince a prostředí jsem rozpracoval teoretický model životního a sociálního pole. Tento model se snaží postihnout jedince v dynamické rovnováze s životním prostředím a v souhrnu jeho společenských vazeb. Totalitu jsoucna vztaženého ke konkrétnímu jedinci nazývám životním polem, které je tvořeno třemi složkami: biologickým, mentálním a sociálním polem.

Životní pole. Prostředí vztažené ke konkrétnímu jedinci je jeho životním polem. Skládá se ze tří složek: biologického, mentálního a sociálního pole, která tvoří dialektickou jednotu podmínek pro celkový vývoj osobnosti a pro jeho způsob života.

Biologické pole obsahuje vše, co působí na smysly člověka, co postihuje první signální soustavou a s čím je ve hmotné a energetické interakci. Biologické pole je časoprostorově omezené, patří do něho pouze část okolního světa, korespondující s biologickým systémem jedince.

Mentální pole je soubor podnětů, které působí na psychiku člověka a stimulují rozvoj jeho rozumových schopností a fungování duševních operací.

Sociální pole je strukturovaná společenská realita:

1. jedinců a skupin, ke kterým je subjekt v nějakém vztahu,

2. jedinců a skupin, mezi nimiž existuje jednosměrné nebo obousměrné jednání,

3. společenských procesů, na nichž se jedinec aktivně nebo pasivně podílí (je subjektem či objektem těchto procesů),

4. materiálních a duchovních výtvorů, vyjadřujících hodnoty, normy, ideje, názory, postoje a vědění společnosti. Ve svém úhrnu se jedná o sociokulturní dědictví společnosti,

5. společenských institucí a organizací.

Životní pole jsou částečně stejná - mají obecné rysy, částečně jedinečná. Osnovu životního a především sociálního pole tvoří: civilizace, společensko-ekonomická formace, rasa, národ, etnikum, sociálně třídní příslušnost - stratifikace, lokalita, rodina, parta, kolektiv, klub, přátelé, spolužáci, pracovní tým, sousedská komunita atd. Na obecnější dimenzi sociálního pole, společnou pro velké množství jedinců se souběžně i postupně vrství sociální dimenze menší obecnosti, společné pro menší počet jedinců. Tím se sociální pole jedince individualizuje, stává se jedinečným a specifickým pro konkrétního jedince. Individualizace sociálního pole je také zdrojem individualizace jedince.

Obecná dimenze sociálního pole je v první řadě zdrojem socializace a utváření modální společenské osobnosti. S poklesem obecnosti prvků v sociálním poli stoupá jejich význam v individualizaci jedince.

Osobnost a její pole tvoří dialektickou jednotu. Změny v jednom mají tendenci měnit druhé. Změna sociálního pole má dopad na proces sociálního zrání a na sociální osobnost jedince. Změna v osobnosti má tendenci se promítnout do změny pole. Naopak sociální pole se stejnými parametry jako osobnost jedince má tendenci petrifikovat daný stav osobnosti. Jedinec tenduje k harmonizaci vztahu mezi svým sociálním polem a svou osobností. K tomu slouží dva spontánní procesy: jednak ze svého sociálního pole vytěsňuje prvky, které jsou v rozporu s jeho osobností, případně nastupuje druhý mechanismus. Dochází ke změně v postojích, hodnotách a normách jedince ve prospěch jeho vyrovnání se stavem sociálního pole, respektive některého jeho výrazného prvku.

Sociální pole je složitě strukturované podle řady kritérií a v tomto smyslu ho můžeme vnímat jako řadu sociálních dimenzí či rovin, které se protínají. Jedinec, k němuž je sociální pole vztaženo, je průsečíkem těchto dimenzí. Jedinec a jeho sociální pole jsou vzájemně silně provázány a jedno vypovídá o druhém. Přesto nelze chápat vazbu jedince na sociální pole jako něco strnulého a mechanistického. Podobně jako pohyb elektronu kolem atomového jádra má velký stupeň volnosti, ale přitom nemůže překročit limit své orbity, také se jedinec ve vztahu ke svému sociálnímu poli vymezuje v rámci určité tolerance.

Po překročení prahu tolerance dochází k postupným změnám v sociálním poli i v osobnosti jedince vedoucím k jejich vzájemné harmonizaci. Tento proces je trvalý a charakterizuje vztah jedince a jeho sociálního pole. Dynamičnost vztahu jedince a jeho pole je proměnlivá v závislosti na životní fázi a situaci jedince, individuální osobnosti a vývoji společnosti. Čím je větší tempo společenských změn a čím jsou změny výraznější, tím radikálněji se mění sociální pole tříd, vrstev, skupin a jedinců a tím více je vztah jedince a pole dynamizován.

Sociální pole je dynamické, všechny jeho prvky se vyvíjejí, proměňují, nové vstupují do sociálního pole jedince, další zanikají, či je jedinec ze svého sociálního pole vytěsňuje.

Jedinec dynamizuje prvky svého sociálního pole v té míře, jak je na nich účasten - přímo úměrně intenzitě svého působení a pozici a nepřímo úměrně počtu jedinců sdílejících daný prvek. Parta teenagerů ožívá aktivitou svých členů, snížením aktivity každého svého člena se činnost party utlumuje až k případnému zániku. Explozivní nárůst společenské aktivity velké části obyvatel vede i ke společenské změně, k vychýlení dosavadní vývojové cesty, případně až k převratům a revolucím.

Zpětně se prvek podílí na formování, strukturaci a motivaci jedince k jednání. Jedinec, jeho jednání, myšlení, postoje, hodnotová orientace jsou proto výpovědí o stavu jeho sociálního pole a jednotlivých prvků sociálního pole v té míře, jakou pozici v sociálním poli zaujímají. Jako teplota biologického organismu indikuje stav tohoto organismu, také elementární sociální akty jedinců jsou nejen výpovědí o subjektech těchto sociálních aktů, ale také výpovědí o prvcích sociálního pole a o celku sociálního pole. Jestliže chovanec výchovného ústavu ubije vychovatelku k smrti, je to především výpověď o osobnosti chovance a o celku jeho sociálního pole, ale tento akt je také výpovědí o jednotlivých prvcích jeho sociálního pole, poměrně podle pozice prvku v sociálním poli. Jedná se tedy současně také i o výpověď o celé společnosti. Tato událost by proto neměla být chápána jako něco jedinečného, izolovaného, ale jako vážný, varovný signál o stavu a vývoji společnosti.

2. 2. Charakteristiky vztahů ve skupině

2. 2. 1. Formální - neformální prvek, primární - sekundární skupina

Sociální skupiny jsou jednotlivými školami a sociology různě klasifikovány. V popředí kritérií klasifikace jsou velikost skupiny a vazby ve skupině. V této souvislosti si všímáme charakteru vztahu ve skupině, to znamená vztah formální a neformální. Neformální vztahy určují primární skupiny, formální vztahy určují sekundární skupiny. Základní primární skupinou je rodina. Jedním z kritérií analýzy sociálního pole jedince je existence a pozice primárních skupin, případně jejich absence. Pro osobnost jedince je podle psychologů určující velmi rané dětství a zkušenost z rodiny. Jedinec vyrůstající v dětském domově prožívá dětství v jiném sociální poli než dítě vyrůstající v rodině, která odpovídá našemu kulturnímu vzorci. Žijeme však v době, v níž dochází k rozvolňování tohoto vzorce. Rodina, která obsahuje děti a jejich biologické rodiče, je ve značné míře nahrazována dalšími variantami struktury rodiny:

matka s dítětem,

marginálně otec s dítětem,

matka s dítětem a novým partnerem,

otec s dítětem a novou partnerkou,

manželé s dětmi, z předchozích manželství,

manželé s dětmi z předchozích manželství a s vlastním dítětem.

Předchozí varianty mohou být dále obohacené o starší generaci. Všechny tyto varianty rodiny znamenají modifikaci v sociálním poli zúčastněných jedinců. Jedná se o odlišnou strukturu rodiny, od níž se odvíjejí sociální pozice a sociální role členů rodiny, včetně dětí. Průnik a konflikty modifikovaných hodnotových systému, norem a vzorců chování znamená pro sociální zrání jedince náročnější situaci, která bývá ještě komplikována druhým rodičem, v jehož péči dítě není.

Vlivy ze sociálního pole, konkrétně z rodiny, jsou účinnější pokud jsou jednotné. Odlišné či opačné vlivy mohou působit dokonce protikladně, oslabovat interiorizaci hodnot a sociálních norem rodiny a rodičů. Po oslabení rodinného socializačního faktoru se otevírá prostor pro další socializační faktory, které mají v sociálním a mentálním poli dítěte určitou pozici. Výsledkem může být určitá ”mělkost socializace”, znamenající, že hodnoty a normy nejsou dostatečně zvnitřněny, nemají na jednání jedince příliš silný vliv a mohou být nahrazeny pod jiným vlivem jinými hodnotovými preferencemi a normami jednání. Dalším možným důsledkem je ”duálnost či paralelnost”, kdy existují jakoby dva systémy hodnot a sociálních norem, které jsou spíše podle potřeby manifestovány. To se pak projevuje v těch případech, kdy celé okolí jedince je překvapeno, až šokováno nečekaným chováním jedince.

2. 2. 2. Emocionalita: síla, směr

Imanentní součástí vztahů ve skupině je emocionální dimenze. Můžeme rozlišovat intenzitu této emocionality. V primárních skupinách jsou vztahy spojeny s větší emocionalitou, nejsilnější emoce jsou ve vztazích rodič - dítě a muž - žena, ať již v mileneckém či manželském svazku. Pro svůj vývoj potřebuje jedinec citovou vazbu a citovou odezvu. I po překročení prahu dospělosti patří potřeba citové odezvy k velmi silným potřebám jedince. Jestliže dítě a dospívající není ve vztazích, ve skupinách a ve svém sociálním poli dostatečně emocionálně sycen, dochází k poruchám v psychickém vývoji a ve formování sociální osobnosti. Citové manko se dodatečně velmi těžko napravuje, protože u jedince již byly ” nastaveny algoritmy chování ”, které vycházejí z dané, nedostatečné úrovně citového vývoje.

U jedince citově frustrovaného či deprivovaného jsou také tendence hledat citovou saturaci v dalších prvcích svého sociálního pole či sociální pole rozšířit o prvek umožňující citovou saturaci. V současnosti můžeme hovořit o krizi emocionality, která se však netýká pouze české společnosti. V tržní společnosti se prostor pro emocionalitu vytrácí, protože jestli něco není slučitelné s tržními mechanismy, tak to jsou city. Jestliže do vztahu lásky mezi mužem a ženou vneseme tržní mechanismus, tak se z lásky stane prostituce. V americké tržní společnosti vznikl institut psychoanalytika, který za peníze věnuje čas a pozornost klientovi a především mu naslouchá, protože ”zadarmo” by ho nikdo neposlouchal.

Krize emocionality ve společnosti se týká především rodiny. Existují dva druhy příčin krize rodinné emocionality, vnější a vnitřní. K vnějším patří komercionalizace české společnosti. Část rodičů podniká a je touto činností zcela pohlcena a pro rodinu jim nezbývá čas, energie ani trpělivost a zájem. Jiné skupiny rodičů jsou nezaměstnané, obávají se o zaměstnání, mají dvě zaměstnání, či jsou v zaměstnání přetíženi. Také tyto skupiny nejsou pro rodinný život a pozitivní emoce v rodině aktuálně vhodně disponované.

K vnitřním příčinám patří změna struktury aktivit v rodině a aktivit jednotlivých členů rodiny. K dominantní aktivitě ve volném čase patří u všech členů rodiny sledování televize a dále, především u mládeže, sledování videa a poslech přehrávače CD a magnetofonu. Během několika let se další dominantou trávení volného času dětí a mládeže staly aktivity spojené s počítačem. Všechny tyto aktivity nejsou spojeny s kooperací s ostatními členy rodiny a se společnými emotivními prožitky a nerozvíjejí sociabilitu dětí a mládeže. Ztráta emocionality v rodině vede dospívající mládež z chladné rodiny do part vrstevníků, v nichž hledají citovou odezvu. V této situaci se stávají děti snadnou kořistí narkomafie.

Vedle intenzity emocionality můžeme rozlišovat směr, to znamená ve vztahu k jedinci, od jedince k prvku sociálního pole či obousměrně, a charakter či obsah dané emoce. Emoce můžeme rozeznávat pozitivní, jako je láska, přátelství, či negativní, jako je nenávist a agrese.

2. 2. 3. Charakter aktivity ve skupině - altruistické chování, kooperace, lhostejnost, konflikt

Skupinu lze také charakterizovat a analyzovat podle převažujícího jednání na škále altruistické - konfliktní jednání a podle podílu těchto typů jednání ve skupině. Altruistické chování je pozitivně cílově zaměřeno na druhého jedince. Cílem aktivního subjektu není vlastní prospěch, ale prospěch druhého. Zájmová vyváženost je porušena v neprospěch jednajícího. Kooperace je typ jednání, sledující zájem všech zúčastněných. V ideálním případě je jednání zájmově vyváženo. Lhostejnost charakterizuje zájmově neutrální jednání. Konflikt představuje v jednání střet zájmů. Jednající subjekty usilují o porušení zájmové vyváženosti ve svůj prospěch. Příčiny konfliktních aktivit mohou být různé: moc, pozice ve skupině, sex, hmotný prospěch atd.

2. 3. Pozice jedince a prvku

2. 3. 1. Identifikace s prvkem - odmítání prvku: subjektivní - objektivní

Subjektivní: Jedinec se ve vztahu k prvku pohybuje na škále identifikace s prvkem - odmítání prvku. Jedná se o postoj k prvku, tedy o subjektivní stránku, která se může i značně odlišovat od objektivní situace. Jedinec může být členem skupiny, politické strany a spolku a přitom jeho vnitřní postoj ke skupině se může vyznačovat identifikací či odmítáním.

Objektivní: Jedinec může být plnohodnotným členem skupiny, nebo jeho pozice může být formálně či neformálně oslabena. Dále může být jedinec vytlačen na okraj skupiny a vytěsňován mimo skupinu.

2. 3. 2. Velikost prvku a jeho provázanost v sociálním poli, vazby na další prvky

Prvek v sociálním poli má různý charakter - další jedinec, skupina, instituce, organizace. Všechny tyto prvky odlišného charakteru se liší velikostí, vnitřními vazbami, vazbou k dalším prvkům uvnitř sociálního pole subjektu a vazbou k subjektu. Uvnitř sociálního pole nalézáme v nejbližším okruhu další jedince, primární skupiny, na opačné stupnici velikosti jsou takové prvky jako národ.

Prvky s výjimkou jedinců jsou vnitřně sociálně strukturovány. Tato strukturace má vliv na dynamiku a vývoj daného prvku. Výraznější dynamiku a vnitřní posuny se mohou promítnout do změny vnitřní struktury a posléze i do vnějších změn. Příkladem může být politická strana, která je strukturována podle směrů, platforem, zájmových skupin, regionálních seskupení, vazeb na další politické subjekty, orientací na profesní a sociální skupiny populace. Prezentace strany navenek je výrazem aktuálního stavu vyváženosti všech prvků vnitřní struktury strany. V případě stabilního vnějšího prostředí by vývoj strany byl výrazem vnitřního vývoje. Vnější prostředí je však proměnlivé, mění se názorové klima ve společnosti a volební preference strany jako výsledek poměřování a hodnocení společenského vývoje ve vztahu ke straně. Tento vnější tlak mění pozici prvků uvnitř struktury politické strany, který může vést ke změně vedoucích orgánů strany, její restrukturalizaci, případně rozštěpení a vzniku další strany.

Jedinec, jehož sociálního pole je politická strana součástí, v různé míře reflektuje jak její vnitřní strukturu, tak její vnitřní a vnější dynamiku, reaguje na ně a tím opět v poměrné míře působí na další vývoj strany. V opačném směru politická strana reaguje na nálady občana, vznikající zájmy a svým programem a propagandou se snaží na ”politickém trhu” oslovit občana, vnutit mu svou interpretaci společenské skutečnosti a vizi řešení společenských problémů a naplňování cílů.

Většinou nemají prvky v sociálním poli jedince jednosměrné či obousměrné vztahy pouze k jedinci, ale existují i četné vzájemné vazby mezi prvky. Prvek, v tomto případě politická strana, má vazby na další prvky v sociálním poli subjektu, např. existuje vazba mezi stranou a původní i stávající rodinou, kolegy v zaměstnání, kamarády, přáteli, profesní, sociální a věkovou skupinou atd. Obsah těchto vztahů má vliv i na utváření vztahu jedince k dané politické straně. Při rozporném vztahu jednotlivých prvků k dalšímu prvku vznikají předpoklady k vnitřnímu konfliktu jedince, který dostává ze svého sociálního pole rozporné podněty. Obecně platí tendence, že rozporné sociální pole, obsahující významné prvky s protikladným obsahem, např. hodnot a norem chování, je často spojeno s rozpornou osobností. Korelace je zde oboustranná, protože jedinec se zcela neztotožňuje se svým sociálním polem či jeho významnými prvky, hledá nové prvky s protikladným sociálním obsahem. Příkladem mohou být umělci, kteří pocházeli z měšťáckého prostředí a vývoj jejich osobnosti, duchovní vývoj a vývoj jejich uměleckých názorů překračoval horizont jejich původního sociálního pole, především původní rodiny a sociální vrstvy. Jejich osobnost se dostávala do rozporu s tímto prostředím, z kterého se snažili uniknout v prostorovém i sociálním slova smyslu. Prostorově tak, že odcházeli ze svého města, a sociálně, že měnili své sociální pole ve smyslu hodnot, sociálních norem, estetického a světového názoru. Výraznými prvky v jejich restrukturalizovaném sociálním poli se stali také umělci se shodnými názory a hodnotami. Rozpor jejich sociálního pole, původní a nové prvky, však byl permanentním a imanentním zdrojem rozporů uvnitř jejich osobnosti.

Podobná situace, i když v různé intenzitě, nastává pravidelně u dospívající mládeže. Latentní rozpor mezi dominantním prvkem v sociálním poli dospívajícího - rodinou, relativně stabilizovanou na socializační úrovni společnosti s určitým fázovým opožděním oproti ”okamžiku” dospívání jedince, a osobností dospívajícího vede k posilování těch prvků v sociálním poli, které lépe korespondují s aktuálním stavem osobnosti dospívajícího. Takové předpoklady nejlépe splňuje parta vrstevníků, která však z hlediska sociálního zrání jedince obsahuje i rizikové faktory.

Obecně platí tendence k provázanosti osobnosti a sociálního pole. Harmonická osobnost tenduje k harmonickému stavu sociálního pole a rozporná osobnost bývá výrazem rozpornějšího sociálního pole. Prvek, který je v sociálním poli izolován a v rozporu s dalšími prvky, je v labilní pozici, s tendencí k vytěsnění ze sociálního pole.

2. 3. 3. Cíl jedince ve vztahu k prvku: altruismus, kooperace, parazitismus

Podobně jako je možné charakterizovat prvek či skupinu podle převažujícího jednání na škále altruismus - konflikt, podobné kritérium je možné uplatnit i na jednání jedince ve vztahu k prvku sociálního pole. Jedinec může být cíleně zaměřen na prospěch prvku (jedince, skupiny), na pomoc danému prvku. Extrémním příkladem může být pěstounská péče, kdy manželé, často již s vlastními dětmi, a tedy bez frustrace rodičovské potřeby, doposud neznámému jedinci poskytnou to nejcennější, co mohou dát - sebe a svou péči. Ne jednorázově, ale trvale vytvářejí vztah, v němž neustále dávají materiálně i psychicky.

Nejčastějším záměrem ve vztahu jedince a prvku je spolupráce. Vztah, v němž je cílem prospěch jedince, ale ne na úkor prvku či dalších jedinců. Na opačné škále je jednání, jehož cílem je prospěch jedince na úkor prvku. Jedná se o parazitizmus buď na jedinci, skupině a případně na celé společnosti. Parazitismus na celé společnosti je v celé historii lidské civilizace spojen s mocí. Tam, kde dochází k asymetrické distribuci moci, je tendence k parazitování na celku společnosti či na skupinách, vrstvách či skupinách s nepříznivou mocenskou asymetrií. Tento problém nezmizel ani v moderních společnostech, které si říkají demokratické. Pouze se změnily nástroje, kterými politické elity parazitují na společnosti.

2. 3. 4. Komunikace, interakce jedince a prvku - směr, způsob komunikace, frekvence

Mezi jedincem a prvkem může být oboustranná komunikace, či komunikace pouze ve směru k jedinci, či od jedince k prvku. S rostoucí intimitou a neformálností vztahu mezi jedincem a prvkem stoupá pravděpodobnost oboustranné frekventované komunikace bez prostředníka a zprostředkovatele. V primárních skupinách a v intimních vztazích se vytvářejí silná pouta také proto, že v nich jde o intenzivní komunikaci a interakci citovou, myšlenkovou, verbální i neverbální. Intenzivní komunikace v podobě dialogu umožňuje vytvoření diskurzivního univerza, jehož účastníci sdílejí shodný obsah pojmů.

Ať již jde o jednosměrnou či o obousměrnou komunikaci, její význam se také liší frekvencí, s jakou probíhá. Frekvence komunikace má vliv na reprodukci daného stavu a posilování vlivu prvku na jedince, anebo opačně jedince na prvek. V tomto smyslu, odhlédneme-li od dalších faktorů, rodiče, kteří komunikují se svým dítětem jen zřídka, mají na dítě menší vliv než při pravidelné komunikaci.

Vlastní komunikace probíhá mnoha způsoby. Komunikace může probíhat tváří v tvář, což je nejtradičnější a člověku nejbližší forma. Podíl této bytostně lidské komunikace v moderních společnostech klesá a spolu s dalšími společenskými procesy přispívá k takovým fenoménům, jako je odcizení, osamocenost v atomizovaném davu, které popisuje např. David Riesman1/. Historicky dalším typem je komunikace prostřednictvím písma, zaznamenaného na nějaké médium (keramika, papyrus, papír atd.). Tento typ komunikace ztrácí na spontánnosti, avšak zvětšuje se jeho dosah v prostoru i v čase. Mezi některými subjekty, především v byrokratických strukturách, komunikace prostřednictvím psaného textu převažuje. S rozšiřováním písemné komunikace se ve společnosti zvyšoval význam gramotnosti. Skupiny populace bez schopnosti písemného projevu byly defavorizovány. S vědecko- technickým vývojem se rozšiřovalo i spektrum prostředků komunikace: telegraf, telefon, vysílačka, dálnopis. Ve spojení s rozhlasem a televizí se vytváří kombinace umožňující v jednom směru masově působit na milióny lidí se zpětnou reakcí jedinců.

Novou revoluci v komunikaci vytváří rozvoj osobního počítače a multimédií ve spojení s příslušnými telekomunikačními technologiemi. Osobní počítač ve spojení s Internetem a s dalšími sítěmi vytváří zcela novou kvalitu v lidské komunikaci a stává se jedním z hlavních faktorů globalizace světa. Poprvé v historii lidstva mohou lidé na celém světě komunikovat v reálném čase bez jakékoliv cenzury uplatňované politickými elitami.

Komunikace, její frekvence a způsob mají strukturotvorný charakter. To znamená, že při překročení určitého prahu je tendence komunikující strukturu objektivizovat projekcí do sociální struktury. Tento mechanismus můžeme pozorovat na různých úrovních. Ve školním kolektivu na základě interakcí a komunikace dochází ke strukturaci třídy, která je pozorovatelná metodami sociometrie. Podobný efekt můžeme očekávat i na globální úrovni. Možnost kvalitativně nové celosvětové komunikace se bude promítat do různých struktur na všech úrovních. Čím je určitý prvek, fenomén obecnější, čím je na obecnější rovině, tím je jeho dopad rozsáhlejší. Počítačová komunikace a počítačová gramotnost se již nyní promítají do sociálních polí velkého podílu především mladých lidí. Čím dál více budou informační technologie proměňovat sociální pole mladých lidí a tím také mladé lidi a v globálu celou mladou generaci.

2. 4. Časová alokace prvku

2. 4. 1. Temporalita sociálního pole

Časový rozměr sociálního pole sahá hluboko do minulosti před samotnou existenci subjektu a z přítomnosti překračuje do budoucnosti. Sociální pole individuálně, podle konkrétního subjektu, obsahuje sociální hodnoty a normy z dávné historie lidstva. Někteří jedinci přímo, jiní zprostředkovaně se sytí hodnotami, sociálními normami a idejemi Platona, judaismu, křesťanství, keltské civilizace atd. Konkrétní sociální pole subjektu, z hlediska svého působení promítnuté do jedné přítomné časové roviny, je z hlediska svých zdrojů časově hluboce strukturované od nejdávnějších civilizací v podobě mýtů, archetypů, pohádek až po životní plány a cíle, vize své budoucnosti.

V sociálním poli jsou obsažené i projekty, které jedinec zkonstruoval pro svůj život a které svým životem více či méně naplňuje. V podobě životních cílů, jako je založení rodiny a narození dětí, vnáší jedinec vnáší do svého sociálního pole určité algoritmy, které mají transformovat současný stav do podoby naplněných současných cílů.

Sociální pole představuje na ose času přítomný střed, do něhož se promítá různě vzdálená minulost lidské civilizace a civilizační, společenské, rodinné a individuální plány, cíle, vize a představy.

2. 4. 2. Vícegenerační, celoživotní, životní fáze, dočasné a nahodilé ve vazbě na roli

Prvky v sociálním poli mají různou dobu své existence. Můžeme rozlišit prvky, jejichž trvání překračuje rozměr života jedince, v jehož sociálním poli je prvek začleněn, a prvky s dobou trvání po celý život jedince. Tyto prvky jsou spojeny s kulturou dané společnosti či s rodinou a rodovou tradicí. Především se to týká rodiny a rodičů. Původní rodinu, její hodnoty, sociální normy, názory a postoje máme zvnitřněné a jsou v nás živé i po odchodu z rodiny či po smrti rodičů. Tento mechanismus je různými autory odlišně definován a pojmenováván. Např. Sigmund Freud mluví o superegu jako o zvnitřněné otcovské autoritě v nás.

Ostatní prvky se v sociálním poli vyskytují jen po část života jedince. Některé prvky jsou vázané na formálně vymezenou situaci, např. vykonávání základní vojenské služby, středoškolské či vysokoškolské studium. Významné prvky jsou spojeny s určitou životní fází, především s fází či fázemi, v nichž dochází k intenzivnímu sociálnímu zrání. Např. ve věku 15 - 18 let mají mimořádnou pozici party vrstevníků a kamarádské a přátelské vztahy. Tomu odpovídá i hodnota ”přátelství”, jejíž význam je v tomto období za celý život nejvyšší. Některé prvky v sociálním poli jsou výrazem nahodilostí v individuálním životě, jako jsou změny v zaměstnání, změna bydliště, migrace.

Dále můžeme rozlišit v sociálním poli prvky, které mají buď dočasný nebo nahodilý charakter. Pro mladého jedince, který je členem party vlajkonošů, představuje parta dočasný, i když často dominantní prvek v sociálním poli. Tento prvek však není nahodilý. Jedinec si ho vybral, jeho členové mají společný cíl, motivaci, hodnoty, normy chování a společnou historii. Po určitou dobu hraje parta v životě jedince významnou úlohu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Předmluva

1. Úvodem

2. Sociální časoprostor

2. 1. Sociální pole - obecné vymezení

2. 2. Charakteristiky vztahů ve skupině

2. 2. 1. Formální - neformální prvek, primární - sekundární skupina

2. 2. 2. Emocionalita: síla, směr

2. 2. 3. Charakter aktivity ve skupině - altruistické chování, kooperace, lhostejnost, konflikt

2. 3. Pozice jedince a prvku

2. 3. 1. Identifikace s prvkem - odmítání prvku: subjektivní - objektivní

2. 3. 2. Velikost prvku a jeho provázanost v sociálním poli, vazby na další prvky

2. 3. 3. Cíl jedince ve vztahu k prvku: altruismus, kooperace, parazitismus

2. 3. 4. Komunikace, interakce jedince a prvku - směr, způsob komunikace, frekvence

2. 4. Časová alokace prvku

2. 4. 1. Temporalita sociálního pole

2. 4. 2. Vícegenerační, celoživotní, životní fáze, dočasné a nahodilé ve vazbě na roli

2. 5. Prostorová alokace prvku

2. 6. Charakter prvku ve vztahu k jedinci a k majoritní společnosti

2. 7. Sociální časoprostor a intencionalita české mládeže

2. 7. 1. Sociální časoprostor

2. 7. 2. Intencionalita a časový rozměr života české mládeže

3. Sociální zrání

3. 1. Sociální zrání - vědomí

3. 2. Sociální kompetence

3. 4. Občanské - politické zrání

4. Hodnoty mládeže

4. 1. Společnost, mládež, hodnoty

4. 2. Hodnotové preference, struktura hodnot a hodnotové orientace

4. 2. 4. Hodnotové orientace

4. 3. Vývoj hodnotových orientací - životní fáze a generační vývoj

4. 4. Hodnotové orientace ve specifických skupinách mládeže

4. 5. Komparace vývoje hodnot v západních společnostech a v české společnosti

5. Duchovní a náboženský život mládeže

5. 2. Posmrtný život

5. 5. Formy náboženského a duchovního života

6. Volný čas a aktivity mládeže

6. 1. Volný čas, společnost, mládež

6. 2. Aktivity ve volném čase a jejich struktura

6. 3. Vývoj aktivit ve volném čase

6. 7. Cestování

6. 8. Erotické a sexuální aktivity

7. Média v životě mládeže a mládež v informatizaci společnosti

7. 1. Média a volný čas mládeže

7. 2. Mládež a televizní vysílání

7. 3. Četba knih

7. 4. Pozice mladé generace ve vytváření informační společnosti

8. Sociálně deviantní jevy u mládeže a sociálně deviantní mládež

8. 3. Příčiny a důsledky sociálně deviantního zrání

8. 3. 5. Rodina a sociální deviace

8. 4. Sociálně negativní jevy

8. 4. 1. Drogy a narkomani

8. 5. Sociální deviace - analýza a kvantifikace

9. Generace a reprodukce společnosti