Ukážka z elektronickej knihy

© Robert Rohál

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-242-4

ISBN (epub) 978-80-7229-342-1

ISBN (mobi) 978-80-7229-343-8

SLOVO AUTORA

Není mnoho hereček, kterým by nevadilo rozehrát ať už na filmovém plátně, nebo na televizní obrazovce situace, při nichž nejsou za krásnou, hvězdnou, obdivovanou, svůdnou a sexy. A přece se jak ve světě, tak na domácí scéně najde pár těch, které spíš zahrají život takový, jaký je – tedy se vším všudy, než aby budily dojem blazeované „modelky". Tento dar přináleží vesměs umělkyním, které jdou ve svých hereckých kreacích až na dřeň a je jim současně jedno, jestli při tom vypadají půvabně.

Ostatně všech pět domácích hereček, o kterých je tato knížka, je přesně takových. I když mají svůj šarm, půvab a nepopiratelnou ženskost, kolikrát je člověk viděl v „nahé", nenalíčené kráse – ale přece z toho měl požitek, jak se smály, plakaly, zuřily, milovaly, pomlouvaly, bojovaly či kuly pikle – ale hlavně zaujaly, pobavily a rozesmály své publikum.

Těmto herečkám se taky říká „klauni v sukních", a proto si myslím, že všem pěti – Stelle Zázvorkové, Heleně Růžičkové, Míle Myslíkové, Ivě Janžurově a Dagmar Havlové-Veškrnové – tato „nálepka" sedí dokonale. Všech pět ovládlo herecké řemeslo natolik, že jim divák věří každé gesto či slovo.

Stačí si vzpomenout na Helenu Růžičkovou – a máte pocit, jakoby odmalička žila v Hošticích. Anebo taková Dagmar Havlová-Veškrnová. Už v době, kdy hrála Holku na zabití, jste měli pocit, že své dětství prožila v děcáku. A tak bychom mohli pokračovat i v charakteristice dalších tří hereček, které také dokázaly a stále dokáží rozplakat a rozesmát. To neumí každý, těchto pět skvělých dam ale ano. Patří jim za to velký dík a vlastně i tato knížka, která si bere na mušku to zásadní, na čem postavily svou záviděníhodnou kariéru.

Robert Rohál

IVA JANŽUROVÁ

S KOČÁREM DALEKO DÁL NEŽ DO VÍDNĚ

(*19. května 1941)

Už na samém začátku vstupu mezi profesionály potvrdila mimořádný talent, ale samozřejmě i ona musela na začátku brát miniroličky a epizody. Změnilo se to v polovině šedesátých let minulého století (to už ale byla členkou pražského Divadla Na Vinohradech), kdy jí režisér Karel Kachyňa svěřil hlavní ženskou roli v dramatu Kočár do Vídně (1966). Od té doby se jí hlavní nebo velké role nevyhýbaly, a že jich tedy bylo požehnaně – režiséři totiž dobře věděli, že „Janžurka" je dobrá jak v komedii, tak v dramatu.

O tom, jak vynikající herečkou je, předvedla v celé sérii komedií, díky nimž se stala populární. Jistě, vzpomínaný Kočár do Vídně pro ni znamenal mnohé, ale publikum si ji stejně zamilovalo z komedií, jako byly Svatba jako řemen (1967), Penzion pro svobodné pány (1967), Zabil jsem Einsteina, pánové… (1969) nebo Světáci (1969). Role nepříliš půvabných, zato mírně vulgárních a vychytralých slečen jí padly jako málokteré herečce její generace. Přitom ale vzápětí překvapila tím, že zvládne i jiné „parkety", že není jen typem lehkovážných, rozverných či jen tak docela obyčejně „praštěných" dívek (o nějakých deset let později tuhle polohu ještě vtipně zopakovala v komedii Hodíme se k sobě, miláčku?, kde k sobě našla ideálního partnera v Karlu Peterkovi – jejich hádky a pranice určitě nejen mne dodnes skvěle pobaví).

Když pak k těmto jejím zásadním komediálním rolím ještě připočteme její hereckou účast v televizních seriálech Eliška a její rod (1966), Píseň pro Rudolfa III. (1967–1968) či Sňatky z rozumu (1968), měla jako herečka o popularitu stejně jako o uznání kritiky vystaráno. Její kokety, „hvězdy" různé záře i vyjukané slečny sklízely u publika zcela mimořádný úspěch.

Už na samém začátku své filmové kariéry šla skutečně z komedie do komedie – neminula ji totiž ani role žárlivé Kláskové v televizní adaptaci Jiráskovy Lucerny (1967), titulní postava ve skvělé crazy-komedii Pane, vy jste vdova! (1970), role adeptky operetní slávy – Waldemarky Krapsaté v dodnes nedoceněném seriálu Fantom operety (1970) či další hlavní postava v televizní hudební hříčce Námluvy komtesy Gladioly aneb Přistání ve skleníku (1970), roztomilém to dílku Gustava Oplustila a Zdeňka Podskalského, kde si vedle ní zahráli a zazpívali také Pavel Landovský, Pavlína Filipovská, Václav Trégl, Stella Zázvorková, Miloš Kopecký, Miroslav Homola či Jaroslav Štercl.

Přibližně v té době ale natočila i filmy jako Ďábelské líbánky (1970) nebo Čtyři vraždy stačí, drahoušku (1970), tedy další divácky vděčné komedie, které její pozici ještě upevnily.

Beznadějný případ?

Iva Janžurová se narodila v Žirovnici u Pelhřimova. I když se z ní měla stát původně učitelka, ve chvíli rozhodující uspěla na pražské DAMU, čímž jen stvrdila svůj herecký talent. Moc si tehdy ale nevěřila, navíc ji oba bratři utvrzovali v tom, že není dostatečně hezká.

Jak později prozradila, přijímací zkoušky na DAMU dělala tajně, aby rodiče nevěděli. K divadlu ji to prostě táhlo, tehdy ale měla za sebou jen členství v pěveckém souboru Úsvit (mimochodem jednu písničku, kterou si pamatovala právě z tohoto souboru, si pak mnohem později „střihla" ve filmu Výlet), a k tomu navrch nějaké ty naivní herecké sny.

Se Zuzanou Bydžovskou.

Tak jako tak u přijímaček, kde ji pozorně sledovali Miloš Nedbal, Vlasta Fabiánová nebo František Vnouček, prošla – a její tajný sen se stal posléze skutečností. Avšak na samotné zkoušky vzpomíná herečka dodnes s potutelným úsměvem.

„Já jsem je taky málem neudělala," přiznala se jednou v rozhovoru pro časopis Mladý svět. „Přijímací komisi jsem se prý jevila jako rozpačitá, zakřiknutá bytost bez temperamentu. Třikrát mě zkoušeli, aby vykřesali aspoň jiskřičku. Protože jsem byla absolventkou pedagogické školy, ukládali mi etudy z oboru. „Podívejte se," řekli, „vedete děti z procházky, jedno vám vylezlo na strom, spadlo a vážně se zranilo. Jak se zachováte?" – Ve škole nás učili, že v takových případech je třeba zachovat klid, a tak jsem jen řekla: „Ty půjdeš na silnici a zastavíš nějaké auto. Vy ostatní na něj nesahejte a jděte si hrát." – Porotci byli nespokojeni a dali mi nový úkol: „Jste učitelka a vrátila jste se z Prahy, kde jste dělala přijímací zkoušky na DAMU. Děti vědí, že chcete být herečkou, jsou zvědavé, nemají před vámi velký respekt. My vám budeme dělat třídu…" – A strašně se vyřádili, házeli po mně papíry, dovolovali se na záchod, hlásili všemožné ztráty, křičeli jeden přes druhého. Já jsem zase nic nepochopila a snažila se chovat, jak nás učili. „Já mám dost času," řekla jsem klidně, „zdržujete se sami…" – Porotci už byli zoufalí a řekli mi: „Ten kluk, co vám spadl ze stromu, bude mrzák, vy stojíte před soudem a máte se obhájit!" – V podstatě čekali, že bouchnu do stolu a vykřiknu, že za to nemůžu. To mě ale opět nenapadlo, takže jsem tichým hlasem, rozechvělým hlasem řekla: „Vážený soude, uvědomuji si, že je to moje vina." – Poslali mě pryč jako beznadějný případ. Seděla jsem ve studovně a chroupala jablko, protože mi nejel vlak, pak přišla nějaká holka, že má připravenou Maryšu, jestli bych nešla s ní a neodříkala jí repliky Strouhalky. S jablkem v ruce jsem předstoupila znovu před porotu a odehrála Strouhalku a bez trémy, protože to nebyla moje zkouška. Nicméně díky tomu mě prý vzali."

Po absolutoriu školy v roce 1963 působila jednu sezonu na scéně libereckého divadla, odkud potom přešla do pražského Divadla Na Vinohradech. Teprve v roce 1987 odešla do činohry Národního divadla, kde působí dodnes.

Nespadla z měsíce

Prvně se ve filmu objevila v komedii Spadla z měsíce (1961) – tehdy ještě jako studentka herectví. Začínala malými a vedlejšími roličkami. Změnilo se to až v roce 1966, kdy ji režisér Karel Kachyňa obsadil do velké dramatické role v tragické baladě Kočár do Vídně. V sugestivně natočeném snímku představovala mladou vesničanku Kristu, které nacisté oběsili manžela a nakonec ji donutili, aby v posledních dnech druhé světové války odvezla na svém voze dva německé vojáky k rakouským hranicím. Jejími partnery byli Jaromír Hanzlík a Luděk Munzar, ale skvělé herecké výkony podali všichni včetně tehdy ani ne pětadvacetileté začínající herečky.

Teprve potom ale přišly role, v nichž jasně prokázala i svůj komediální talent a které z ní udělaly jednu z nejoblíbenějších českých hereček – ať už to byla dívka lehčích mravů Andělka v komedii režiséra Jiřího Krejčíka Penzion pro svobodné pány (1967), „znásilněná" Hanička v další Krejčíkově komedii Svatba jako řemen (1967), prostitutka Zuzanka v Podskalského Světácích (1969), Betsy ve sci-fi komedii režiséra Oldřicha Lipského Zabil jsem Einsteina, pánové! (1969), Kate v kriminální komedii – opět v režii Oldřicha Lipského – Čtyři vraždy stačí, drahoušku (1970), Ester v Ďábelských líbánkách (1970), což byl další film Zdeňka Podskalského, nebo Evelyn Kelettiová v až neskutečně vydařené crazy-komedii Václava Vorlíčka Pane, vy jste vdova! (1970).

Mladý policista vyslýchá „znásilněnou":

„Občanko, vy jste uvedla jisté okolnosti v souvislosti tady se soudruhem. Tak když tu teď soudruha máme…"

„Moment. Kde jsou moje spisy?"

„Ano, občanka ví, musíte soudruhovi otevřeně do očí. Je to ten třetí?"

„No dovolte."

„No moment. Ano, nebo ne?"

„Prosím vás, copak tento by mohl někoho znásilnit?"

Hvízdnutí.

„Soudruhu, byl jste označen, že jste se tady aktivně podílel na soudružce…"

(Z filmu Svatba jako řemen)

Právě snímek Pane, vy jste vdova!, ve kterém předvedla Iva Janžurová doslova smršť svého komediálního herectví (zvlášť zdařilé byly kreace, kde představovala v těle své postavy někoho jiného, ať už vražedkyni Stubovou, nebo hvězdáře Hampleho), byla úspěšným završením téměř desetileté filmové kariéry herečky, kterou už mnozí, publikum i kritika, nazývali filmovou hvězdou.

Ostatně právě za svou hereckou kreaci v Pane, vy jste vdova! dostala na mezinárodním filmovém festivalu v Terstu Cenu pro nejlepší herečku.

Iva Janžurová na jedné z tiskových konferencí.

Rozhovor Steinera se Stubovou, která je v těle Kelettiové:

„Poslyšte, hrála jste někdy divadlo? Jakou roli například?"

„Muchomůrku v dětský besídce."

„A kdybyste, dejme tomu, měla zahrát velekněžku, která v nějakém chrámu podřízne lidi, myslíte, že byste to svedla?"

„Zavři oči, brouku, a fik!"

„Tak to jsem rád. Můžete se obléknout."

(Z filmu Pane, vy jste vdova!)

Se Stellou Zázvorkovou v jednom z televizních pořadů.

Přitom ale v umělecké kariéře Ivy Janžurové najdeme i jisté mezery, kdy třeba nebyla žádoucí, takže měla ať už ve filmu či televizi pauzu. Prostě se znelíbila mocným, zejména těm, kteří nastoupili po srpnu 1968. Jen pamětníci si dnes pamatují dokumentární televizní záběry, na nichž Marta Kubišová – a spolu s ní i Iva Janžurová – vyslovují podporu politikovi, na kterého národ tenkrát hodně sázel – Alexandru Dubčekovi.

Projevilo se to pak v následné normalizaci – stačilo třeba natočit film s Jurajem Herzem anebo hrát s Pavlem Landovským či Jiřím Hrzánem, s nimiž de facto kdysi začínala, a bylo na čas „vymalováno". I ona měla – přes obrovskou popularitu u publika a uznání kritiky, čehož dosáhla právě ve druhé polovině šedesátých let, v letech normalizace dlouhé tvůrčí pauzy.

„Zažila jsem napěchovanou filmovou kariéru, ale protože jsem se nedokázala vzdát divadla, nestačila jsem obsáhnout všechny dobré nabídky. Tehdy měl každý výrazný umělec svůj příděl možností a své hlídače. V nedobrovolném volnu sedmdesátých let jsem si tedy dopřála dvě skvělé věci – psaní a děti," vzpomíná dnes herečka se spokojeným úsměvem.

Ale zpět k těm filmům, které v její kariéře znamenají to zásadní a určující, třebaže jí ve své době spíš trochu zkomplikovaly život. Velkou dramatickou postavu staropanenské Štěpy vytvořila ve filmové adaptaci Havlíčkova románu Petrolejové lampy (1971), kterou natočil Juraj Herz a ve které měla vynikající herečka za partnera neméně vynikajícího Petra Čepka. Režisér Herz ji ostatně obsadil i do svého příštího snímku Morgiana (1972), kde ztvárnila dvojroli podobou i povahou odlišných sester.

Avšak náročné role dostávala Iva Janžurová rovněž na jevišti vinohradského divadla (například Jana z Arku ve Anouilhově Skřivánkovi, Nina v Lermontovově Maškarádě, Jeffersova Medea nebo Charlota Steinová v Hacksově hře pro jednu herečku Rozhovor v domě Steinových).

Paničky a sestřičky

Z komediálních postav, které vytvořila v sedmdesátých letech minulého století ve filmu anebo na televizní obrazovce, vyniká rozhodně její Hermínka v Podskalského tak trochu kriminální komedii Drahé tety a já (1974), vdavekchtivá Alenka v komediálním filmu Petra Schulhoffa Hodíme se k sobě, miláčku…? (1974), kde měla za partnera Karla Peterku, starostlivá tetička Apolena v dětském snímku Věry Plívové-Šimkové Páni kluci (1975), záletná Týfová v Lipského „školní" komedii Marečku, podejte mi pero! (1976), typická maloměstská panička Bartáčková v další Schulhoffově komedii Zítra to roztočíme, drahoušku! (1976), kde jí hrál manžela opět Karel Peterka, anebo zpočátku nepříliš sympatická zdravotní sestra Huňková v televizním seriálu Nemocnice na kraji města (1977).

Rozhovor Bartáčkové s Novákem:

„No a co chcete?"

„Klíče."

„Od prádelny? Tak to řeknu hned. Prosím!"

„Děkuji."

„Víte, kde to je?"

„Nevím."

„Já tam půjdu s váma."

„Se mnou?"

„S váma klidně!"

(Z filmu Zítra to roztočíme, drahoušku…!)

Právě v televizi se dočkala v sedmdesátých a osmdesátých letech minulého století vůbec herecky i divácky vděčných – a hlavně rozmanitých – příležitostí. Určitě k nim patří i role, které měla v televizním filmu Ikarův pád (1977), v seriálech Arabela (1979), Dobrá voda (1982) a Létající Čestmír (1982) anebo v televizní adaptaci stejnojmenného románu Hanse Fallady Ubohý pan Kufalt (1981) v režii Františka Filipa.

Někdy šlo o role maminkovské, jindy to byla postava vyloženě charakterní (barmanka v Ikarově pádu, v němž hlavní roli hrál Vladimír Menšík) anebo vyloženě komediální, jak tomu bylo například v hudební komedii To byla svatba, strýčku! (1976), kde si zahrála a zazpívala – v režii Zdeňka Podskalského a po boku Miloše Kopeckého – postavu rozverné družičky. Ale byly tu další seriály – Dynastie Nováků (1981), Cirkus Humberto (1988) či Arabela se vrací (1993), anebo rozkošné televizní pohádky. K těm nejzdařilejším patřily rozhodně tituly O Terezce a paní Madam (1976) a O princezně, která ráčkovala (1986), kde zazněly i povedené písničky (Královské reggae a další).

Na snímku poznáváte nejen herečku, ale i její dceru Theodoru.

Ale i na filmovém plátně se herečka objevila v několika kostýmních filmech, například coby hraběnka z Montfortu v „renesanční" režiséra Karla Steklého komedii Pan Vok odchází (1979) anebo jako paní Kubátová v „retro" filmu režiséra Jaroslava Balíka Rytmus 1934 (1980).

Diváckým filmem byl i ten s názvem Ten svetr si nesvlíkej (1980), kde měla za partnera Petra Nárožného – ale to už byl film (šlo o přepis divadelní hry Blanky Jiráskové Domov v havárii) ze současnosti. Další snímek, který sklízel úspěchy, natočil Jaroslav Papoušek. Šlo o hořkou komedii Všichni musí být v pyžamu (1984), kde hlavní roli hrál František Husák, zatímco jeho partnerky představovaly vedle Ivy Janžurové ještě Eliška Balzerová, Jaroslava Obermaierová, Hana Talpová, Dana Syslová nebo Tereza Pokorná-Herzová.

Pokud se však ještě na chvíli vrátíme k televizní obrazovce, neměli bychom zapomenout na hereččinu účast v celé řadě zábavných programů. Co to bylo scének a skečů, v nichž bavila doslova celý národ! Za všechny snad stojí připomenout nesmrtelnou scénku nazvanou Včera, dnes a zítra, kde excelovala s Felixem Holzmannem.

Iva Janžurová na jedné ze společenských akcí. Očividně si dopřává bílého vínka.

S Jiřím Hrzánem

Častým partnerem před kamerou jí býval Jiří Hrzán. Přitom nelze říct, že by šlo o vyloženě zavedenou dvojici, dokonce spolu nebyli ani ve stejném divadelním angažmá, přesto si spolu hodně zahráli – a divákům se toto umělecké spojení líbilo. Jejich komika k sobě šla a toho využili počínaje druhou polovinou šedesátých let ponejvíce filmoví režiséři.

Prvně se spolu ve filmu Iva Janžurová a Jiří Hrzán objevili v roce 1967, a to hned ve dvou zdařilých komediích režiséra Jiřího Krejčíka. Tou první byla již zmíněná Svatba jako řemen, kde ona hrála vypočítavou Haničku, zatímco on ženicha podezřelého ze znásilnění, tou druhou byl film Penzion pro svobodné pány, ve kterém představovala tehdy šestadvacetiletá herečka poněkud lehkou děvu Andělku a osmadvacetiletý Jiří Hrzán Halibuta.

Oba filmy měly ve své době obrovský divácký úspěch – a nově objevená komediální dvojice si pak zahrála ještě v několika dalších filmech a v jednom úspěšném televizním seriálu. Jmenoval se Píseň pro Rudolfa III. (1967–1968) a oba protagonisté v něm – za účasti Darka Vostřela, Stelly Zázvorkové a plejády popových hvězd (Karel Gott, Helena Vondráčková, Václav Neckář, Marta Kubišová, Waldemar Matuška, Eva Pilarová, Pavel Novák, Yvonne Přenosilová…) – představovali zamilovanou študáckou dvojici.

Takřka rovnocennými partnery byli i ve vynikající crazy-komedii Pane, vy jste vdova (1970) a o něco později v hudební veselohře s detektivní zápletkou Drahé tety a já (1974), kde dvojici (v tomto případě si tandem Janžurová-Hrzán zahrál snoubence) doplnilo ještě duo Nataša Gollová a Eva Svobodová v postavách obstarožních dam. V dalších rolích se pak ještě objevili Ota Sklenčka nebo Svatopluk Beneš.

Mezitím se oba herci – očividně naladěni na stejnou strunu – objevili jak ve Slaměném klobouku (1971), tak v posledním filmu trilogie o Homolkovic rodině – Homolka a tobolka (1974), ale tady už nehráli partnery. Filmové publikum se bavilo dokonale.

Bavilo se však i to televizní, zejména jednou na Silvestra (1976), kdy mu oba herci „naservírovali" skvělou klauniádu – vystoupili totiž v pěvecko-tanečním čísle, během kterého se snažili na kolečkových bruslích a v podivuhodných pohybových kreacích zpívat staré české hity. Je jen škoda, že něco podobného spolu nestihli natočit v rámci celovečerního filmu.

Posledním celovečerním filmem, kde se objevili spolu, byl tehdejší době poplatný snímek režiséra Václava Vorlíčka Bouřlivé víno (1976), v němž má ovšem Iva Janžurová nezapomenutelné komediální číslo – a to, když v roli družstevnice Šmejkalové předvádí zahraničním hostům striptýz.

S Jiřím Hrzánem si pak ještě Iva Janžurová zahrála v originální televizní pohádce O Terezce a paní Madam (1976) a v seriálu Arabela (1979) – ale tím jejich herecké partnerství definitivně skončilo.

Bylo to v roce 1980, kdy Jiří Hrzán zemřel na následky úrazu. Bohužel, dalšího takového partnera, který by uměl zpívat, tančit a přitom rozehrávat pobavený úsměv na divákově tváři, už Iva Janžurová na filmovém plátně či na televizní obrazovce neměla.

„Natočila jsem toho tolik, že poznám, kdy jdu do rizika!"

V osmdesátých a devadesátých letech minulého století si už herečka mezi filmovými nabídkami velice pečlivě vybírala. „Natočila jsem toho tolik, že poznám, kdy jdu do rizika," řekla herečka v jednom novinovém rozhovoru.

Je to znát i z její filmografie, kde stojí černé na bílém, že zatímco v osmdesátých letech hrála v deseti filmech, další dekáda vykazuje filmy pouze tři: nejprve ztvárnila postavu matky v Žiletkách (1993), pak nevěstu v povídce Cesta ve filmu Co chytneš v žitě (1998). Třetím filmem, který vznikl koncem devadesátých let, je snímek režisérky Alice Nellis Ene bene (1999), kde hrála starostlivou manželku Leoši Suchařípovi.

Mimochodem, za svou nevěstu získala Českého lva. Druhého obdržela o několik let později, a to za svůj herecký výkon ve filmu Výlet (2002), v němž za režijního vedení (opět) Alice Nellis její filmové dcery představovaly skutečné dcery – Sabina a Theodora Remundovy. Ty má se svým životním partnerem, hercem a režisérem Stanislavem Remundou.

Z dalších filmů, v nichž se herečka objevila ve vedlejších rolích, možno ještě jmenovat pohádku Čert ví proč (2003) anebo snímky Hrubeš a Mareš jsou kamarádi do deště (2005) a Vy nám taky, šéfe! (2008).

S mimem Jaroslavem Čejkou.

O poznání zajímavější příležitosti rozhodně dostala v televizních filmech Na psí knížku (2002), kde je jako režisér podepsaný František Filip, a Maryška (2003), kterou režírovala její dcera Sabina. Právě v těchto dvou „televizích" je herečka naprosto skvělá, maximálně přesvědčivá a herecky brilantní.

„Další z nejzářivějších hvězd našeho hereckého nebe," říká na adresu Ivy Janžurové filmový fanoušek a sběratel Vítězslav Tichý, který dál pokračuje: „Mimo mnoha skvělých komediálních filmových rolí – Penzion pro svobodné pány, Svatba jako řemen, Světáci, Čtyři vraždy stačí, drahoušku, Pane, vy jste vdova!, Drahé tety a já, Což takhle dát si špenát – vytvořila i postavy vážné. Mezi nezapomenutelné patří její Krista v Kachyňově a Procházkově Kočáru do Vídně.

Karel Gott pobavil celou společnost.

Velkou příležitost dostala ve filmu Juraje Herze Petrolejové lampy. Její výkon pana režiséra natolik uchvátil, že jí poskytl další příležitost, tentokrát v dvojroli ve filmu Morgiana. Oba filmy i díky jejímu mistrovství patří bezesporu do zlatého fondu naší kinematografie. Další vynikající postavy měla například ve filmu Čest a sláva, Ja milujem, ty miluješ… Nikdy nezapomenu na setkání s paní Janžurovou… Někdy v druhé polovině osmdesátých let navštívila s dalšími herci vinohradského divadla Bystřici pod Hostýnem s představením Příliš silná káva. Bydlela spolu s dalšími na hotelu, kde jsem tehdy pracoval. Chovala se tak nenápadně a skromně, že nezasvěceného návštěvníka by vůbec nenapadlo, že se jedná o hlavní hvězdu souboru. Je moc dobře, že již dvakrát využila jejího zralého herectví režisérka Alice Nellis, a to ve filmech Ene, bene a Výlet, a nezbývá než věřit, že tato spolupráce bude pokračovat."

Rodinné divadlo

Její rodina – to je ostatně tvůrčí i interpretační tým, s nímž ještě – vedle svého angažmá v pražském Národním divadle – jezdí po republice se zájezdovým rodinným divadlem. Uvedli už řadu komedií (Básník a kočka, Dívka v koberci, Příliš silná káva, Hypnotizérova nevěsta, Vrátíš se ke mně po kolenou) a zdaleka prý ještě neřekli poslední slovo.

A jak se dnes herečka dívá na to, jak ten čas šíleně letí a že už dávno nehraje mladé dračice? Určitě si nezoufá, ale naopak je v pohodě, srovnaná i vyrovnaná. Vypadá skutečně šťastně a spokojeně. Jak by ne, když má léta nejen práci, která ji naplňuje a baví, ale také hezký rodinný život, oporu ve svém partnerovi a dům plný vnoučat. Dcery ji zatím obdařily čtyřmi vnoučaty – Alfrédem, Kajetánem, Vincentem a Adýnkou.

Člověk by měl pocit, že si na tom, že je taková, jaká je, vyloženě zakládá. Ale ona si skutečně na nic nehraje. Ani roky si neubírá a nebyla prý ani na plastice, přičemž do společnosti přijde občas nenalíčená.

„Nechci vypadat jako Popelka, ale když role mladých stejně nehraji, tak proč předstírat mládí," říká Iva Janžurová. „Mám řadu nabídek od různých režisérů, ale obvykle to nejsou role, které bych chtěla hrát. Jsem hodně vybíravá, času je málo. Spíš se i umělecky vyžívám v našem rodinném týmu. S manželem, režisérem Stanislavem Remundou, máme ještě spolu s dcerami Theodorou a Sabinou rodinné zájezdové divadlo. Sabina mi také napsala dvě televizní inscenace Na psí knížku a Maryšku. S Theodorou jsem zase hrála ve filmech Ene Bene a Výlet, v němž se objevila i Sabina. K tomu mají obě děti, takže všichni máme co dělat…"

FILMOGRAFIE IVY JANŽUROVÉ:

1961 – Turista

1961 – Spadla z měsíce

1961 – Jarní povětří

1961 – Hledá se táta

1963 – Okurkový hrdina

1963 – Handlíři

1964 – Místenka bez návratu

1964 – Dvanáct

1964 – Čintamani a podvodník

1964 – …a pátý jezdec je strach

1965 – Svatba s podmínkou

1965 – Ať žije republika

1966 – Znamení Raka

1966 – Předpověď: nula

1966 – Kočár do Vídně

1966 – Dýmky v

1967 – Svatba jako řemen

1967 – Penzion pro svobodné pány

1968 – Žert

1968 – Zámek

1968 – Nejlepší ženská mého života

1968 – Čest a sláva

1969 – Zabil jsem Einsteina, pánové!

1969 – Šest černých dívek aneb Proč zmizel Zajíc?

1969 – Světáci

1970 – Pane, vy jste vdova!

1970 – Ďábelské líbánky

1970 – Čtyři vraždy stačí, drahoušku

1971 – Slaměný klobouk

1971 – Petrolejové lampy

1972 – Morgiana

1972 – Homolka a tobolka

1974 – Hodíme se k sobě, miláčku…?

1974 – Drahé tety a já

1975 – Cirkus v cirkuse

1975 – Páni kluci

1976 – Bouřlivé víno

1976 – Marečku, podejte mi pero!

1976 – Zítra to roztočíme, drahoušku!

1977 – Což takhle dát si špenát

1977 – Jak se točí Rozmarýny

1977 – Já to tedy beru, šéfe!

1977 – Talíře nad Velkým Malíkovem

1979 – Pan Vok odchází

1980 – Co je doma, to se počítá, pánové

Setkání s režisérem světového věhlasu Milošem Formanem.

1980 – Ja milujem, ty miluješ

1980 – Rytmus 1934

1980 – Ten svetr si nesvlíkej

1981 – Zralé víno

1984 – Všichni musí být v pyžamu

1984 – Barrandovské nocturno aneb Jak film tančil a zpíval

1986 – Jsi falešný hráč

1986 – Mladé víno

1986 – Velká filmová loupež

1994 – Žiletky

1998 – Co chytneš v žitě

1999 – Ene bene

2001 – Mach, Šebestová a kouzelné sluchátko

2002 – Výlet

2003 – Čert ví proč

2005 – Hrubeš a Mareš jsou kamarádi do deště

2007 – Poločas rozpadu

2007 – Chyťte doktora

2008 – Vy nám taky, šéfe!

Z televizní tvorby:

1965 – Neviditelný

1966 – Eliška a její rod (seriál)

1967–69 – Píseň pro Rudolfa III. (seriál)

1967 – Lucerna

Muže líbajícího ručku Ivy Janžurové nelze sice poznat, což ovšem není případ Pavla Landovského.

1968 – Sňatky z rozumu (seriál)

1968 – Pražský Sherlock Holmes

1968 – Bouřka

1969 – Blázinec v prvním poschodí

1970 – Svatební noc

1970 – Námluvy komtesy Gladioly aneb Přistání ve skleníku

1970 – Fantom operety (seriál)

1971 – Zaprášené historie Ema Bohúňa (seriál)

1971 – Alfons Karásek v lázních

1971 – Kam slunce nechodí

1971 – Silvestrovské kousky Františka Housky

1974 – Třicet případů majora Zemana (seriál)

Se svou dcerou Sabinou.

1974 – Zahrada (seriál)

1975 – Bohoušův syn

1976 – Fantastická neděle

1976 – O Terezce a paní Madam

1976 – To byla svatba, strýčku!

1977 – Ikarův pád

1977 – Nemocnice na kraji města (seriál)

1978 – Hejkal

1978 – O vysoké věži

1979 – Arabela (seriál)

1979 – Dívka světových parametrů

1979 – Jak se naučit švédsky

1979 – Jedničky má papoušek

1979 – Kozel v kufru

1979 – Láďo, ty jsi princezna

1979 – Zlaté rybičky

1980 – A máte nás, holky, v hrsti

1980 – Eva, Eva

1980 – Strach má velké oči

1980 – Veronika, prostě Nika

1981 – Cesta do Rokycan

1981 – Dynastie Nováků (seriál)

1981 – Jak se peče štěstí

1981 – Jdi za štěstím

1981 – Přišel na večeři

1981 – Ubohý pan Kufalt

1981 – Začalo to karafiátem

1982 – Dobrá Voda (seriál)

1982 – Malý pitaval z velkého města (seriál)

1982 – Od sedmi do čtyř

1982 – To se ti povedlo, Julie

1984 – Bambinot (seriál)

1984 – Létající Čestmír (seriál)

1984 – Bohyně krásy

1985 – Medvěd

1985 – Náušnice

1985 – Jestli jednou odejdu

1985 – Když vy jste taková jiná

1986 – Hvězdy nad Syslím údolím (seriál)

1986 – Jak se mele babí hněv

1986 – Mistr Pleticha a pastýř Jehňátko

1986 – O princezně, která ráčkovala

1986 – Pan Pickwick

1986 – Zlá krev (seriál)

1987 – Ať přiletí čáp, královno!

1987 – O princezně na klíček

1987 – Svobodárna

1988 – Cirkus Humberto (seriál)

1988 – Přejděte na druhou stranu (seriál)

1990 – Přísahám a slibuji

1991 – O princi, který měl o kolečko víc

1991 – Talisman

1992 – Nikdy nekončí

1993 – Arabela se vrací (seriál)

1994 – Róza, strážné strašidlo

1995 – GENUS (cyklus)

1996 – Jak si pan Pinajs kupoval od kocoura sádlo

1996 – Manželská tonutí

1997 – Úsměvy s Ivou Janžurovou (cyklus)

1999 – Kašpárkovy rolničky

1999 – Sponzor

2000 – Přepadení

2002 – Na psí knížku

2003 – Nemocnice na kraji města po dvaceti letech (seriál)

2003 – Maryška

2004 – Felix Holzmann: Včera, dnes a zítra

2005 – 3 plus 1 s Miroslavem Donutilem (seriál)

2008 – Setkání s vraždou

2008 – Po stopách hvězd (cyklus)

2009 – Dům U Zlatého úsvitu

2009 – Cukrárna

2010 – Neobyčejné životy (cyklus)

Koniec ukážky

Table of Contents

SLOVO AUTORA

IVA JANŽUROVÁ S KOČÁREM DALEKO DÁL NEŽ DO VÍDNĚ

Beznadějný případ?

Nespadla z měsíce

Paničky a sestřičky

S Jiřím Hrzánem

„Natočila jsem toho tolik, že poznám, kdy jdu do rizika!"

Rodinné divadlo

DAGMAR VEŠKRNOVÁ-HAVLOVÁ NEJEN „HOLKA NA ZABITÍ"

STELLA ZÁZVORKOVÁ MALÁ VELKÁ ŽENA

HELENA RŮŽIČKOVÁ MADAM I „JÉZEĎAČKA" V JEDNOM

MÍLA MYSLÍKOVÁ ZLATÁ ČESKÁ MÁMA