Ukážka z elektronickej knihy

© Nakladatelství Petrklíč

© Miroslav Polreich

ISBN (tištěné) 978-80-7229-232-5

ISBN (epub) 978-80-7229-352-0

ISBN (mobi) 978-80-7229-353-7

ÚVOD

Mezinárodně politická situace a její vývoj zpravidla věrně odráží stav světa. Vždy tomu tak bylo a je tomu tak i dnes, avšak o to více, že žijeme v globalizovaných podmínkách. Z tohoto pohledu se v této publikaci pokouším kriticky podívat na současný svět, jeho geostrategické rozložení a politické zájmy jednotlivých států či jejich uskupení. Na několika příkladech komentuji i roli české politické reprezentace a její odpovědnost za bezpečnostní prostředí. Snažím se o teoreticko-analytický i metodologický přístup z hlediska mezinárodních vztahů a práva. V tomto kontextu využívám své znalosti a zkušenosti v diplomatické a zpravodajské službě. Do jaké míry se mi to podařilo, to ať posoudí laskavý čtenář.

1. kapitola

SVĚT PRÁVA -

BEZ VÁLEK

Trvalý mír realitou

Podstatou politiky je udržení, případně transformace moci v zájmu určitého subjektu a jeho vizí. Válka vždy v historii sloužila jako krajní prostředek k prosazení tohoto zpravidla národního zájmu, a to ať cestou rádoby nadnárodní ideologie (internacionalizmus), nebo jiných, v podstatě vždy pravověrných fundamentalistických hnutí. Prvek moci byl rozhodující i v nedávné realitě bipolárního světa také tím, že udržoval rovnováhu atomových sil, která zajišťovala jistý stav soužití a vlastně i samotného míru. Již tehdy do mezinárodních vztahů vstoupila tak paradoxně obava jako stabilizující faktor. Je to proto nový prvek, mohu-li si vypůjčit, „bezmoc moci", který se posledním vývojem ještě prohloubil díky působení mnoha faktorů.

Rozpad bipolárního světa vedl, stručně řečeno, k chápání USA jako rozhodujícího faktoru a jediné mocnosti při tradičním pojetí mocenských atributů. Ty však samy o sobě změnily své historické místo. Vojenské přeshraniční střety, nazvěme je tradičním jménem – války, patří minulosti, a to i se svojí komplexní výbavou (letadla, tanky, bitevní lodě, rakety). Staly se v podstatě šrotem.

Změny v Rusku, které podmínily a iniciovaly nové světové bezpečnostní prostředí počátkem devadesátých let minulého století, daly poprvé důvěře a spolupráci operativní charakter v zájmu globální odpovědnosti a univerzality bezpečnosti. Víme, že mír je nedělitelný. Proto mohlo dojít k bezprecedentnímu odzbrojování, konsensu v Radě bezpečnosti OSN (nevyužíváním práva veta) a rozvoji spolupráce USA-Rusko na širokém základě. Stalo se tak hledáním kompromisů, které vedly i k zásadním změnám, nehledě na nový aktivní a významný faktor v mezinárodní politice, jako je obnova mocenského postavení Číny a jí inspirovaná Šanghajská organizace spolupráce.

Nastoupená šance vzájemné spolupráce trvala dost dlouho. Nebyla však využita. Naopak, začaly se hledat důvody k narušení tohoto vývoje v ahistorickém pojetí a opět kupodivu s protiruským zaměřením (jako v předrevolučních dobách). Byl to výraz nepochopení, neznalosti a omezené zaujatosti s prvky nadějné servility, neboť tato iniciativa vyšla právě z „postkomunistických" zemí. K tomu úspěšně posloužila kampaň o „bezpečnostním vakuu" a „nepříteli za obzorem", podnícení rozpadu Jugoslávie bez zajištění nutných předpokladů pro bezpečnost, a dokonce život menšin. Tentokráte z podnětu NSR a dále zahájením kampaně za rozšíření NATO, rovněž z iniciativy NSR, pod záminkou zajištění bezpečnosti nových členských států (což Washingtonská smlouva vlastně v podstatě ani negarantuje). To vše ještě za situace, kdy samotné USA – z dobrých důvodů – byly jak proti rozpadu Jugoslávie, tak proti rozšíření NATO. Do této kategorie je nutno zahrnout i teroristy iniciovanou kosovskou kampaň. Mrazivý vítr opět foukal z Německa.

Přes tyto politováníhodné skutečnosti, kterých se aktivně účastnili i čeští představitelé, a nesou tak svoji odpovědnost, se nic nezměnilo na základních premisách, že současné bezpečnostní prostředí je již zásadně jiné. Nejsou a nebudou to války v klasickém slova smyslu. Avšak již v polovině devadesátých let nastupovala uměle vyvolaná atmosféra nedůvěry, jejíž motivy lze snadno vysledovat. Vznikaly různé mediální kampaně v zájmu katastrofických scénářů. Ty v podstatě uspěly a zabránily účinné spolupráci nutné pro monitorování a odhalovaní teroristických aktivit cestou zpravodajské bezpečnostní součinnosti jako jedině možné obranné formě proti terorizmu. Jaké byly důsledky této zcela nepodložené tendence, o tom svědčí i oslavování Tálibánu a jeho hrdinných bojovníků v naší veřejnoprávní televizi krátce před

11. zářím 2001. Nakonec právě v této době došlo k vyhoštění padesáti ruských rozvědčíků z Washingtonu, což bylo politické gesto potvrzující změnu v přístupu k Rusku i v USA, ovšem po následném teroristickém útoku na New York City s politováním omluvené. Byl to nešťastný odklon od atmosféry devadesátých let zvláště při vědomí, že jedinou účinnou obranou proti terorizmu je spolupráce právě zpravodajských služeb.

Cílená kampaň proti pozitivním změnám uspěla a její důsledky, ať se týkají Balkánu, nebo nakonec i samotných USA („11/9"), mají tak souvislost i s naší vlastní odpovědností za vytváření atmosféry nedůvěry a za opětovné hledání nepřítele.

Teroristický útok sám nepřinesl změnu, pouze hrůzostrašným způsobem potvrdil, že stát, a to i sebemocnější, nemá schopnost se bránit sám a nezávisle, navíc tradičními obrannými, i když velmi sofistikovanými prostředky. Vojenský potenciál na své místo při obraně bezpečnosti svých občanů historicky, a to trvale, rezignoval. Nutné, a dnes dokonce již i sebezáchovné zajištění má jen jednu možnost. Spolupráci, důvěru a rozvíjení všech možných forem, které by je usnadňovaly.

Výlučný národní zájem je specifický, a proto ne vždy souladný se společným zájmem, který je však rozhodující v naší nové bezpečnostní situaci jak z pohledu jednotlivce, tak i při obecném zájmu o udržení míru i všeobecných životních podmínek. Teprve nyní se spolupráce stala zájmem nejenom malých, jejichž sama existence hledá oporu v mezinárodním právu a mezinárodních organizacích k posílení váhy svého hlasu, ale i velkých a mocných. Je to i jejich přímo sebezáchovná existenční podmínka k zajištění bezpečnosti. Tato zásada zní logicky. Bohužel není zpravidla obecně přijímána vládnoucími kruhy za svou.

Základem se v současnosti stává ne síla, ale slabost. To je univerzálnější, a proto trvalejší faktor než vše, co dosud umožňovala právě síla, která navíc v podmínkách multipolárního světa ztratila svoji funkci. USA proto již nejsou zcela oprávněně pokládány za nejmocnější zemi, ale jak se – a to zcela evidentně – prokázalo, tak také zemi nejméně bezpečnou. Jedná se o historicky nový prvek v posuzování mezinárodních vztahů při vytváření a hodnocení bezpečnostního prostředí. Doufám, že tento faktor nás nyní povede k větší ostražitosti před opět zaznívajícími hlasy, a to i našich představitelů. Hledají někoho méně důvěryhodného, i když už to asi nikdy nebude přímo nepřítel. Bylo by dobré do tohoto kontextu v pozitivním smyslu zařadit jako novou bezpečnostně politickou doktrínu vyjadřující odpovědnost ke světu i k občanům prohlášení bývalého ministra obrany USA Donalda H. Rumsfelda, že „cíl nebude definovat spojenecká koalice, koalici bude definovat cíl". Jsou to závažná a významná slova s vědomím, kdo a jak účinně může přispět k naplnění a realizaci obrany míru i lidské existence. Pokud tyto koalice (nezapomínejme na ustavenou a univerzální OSN) budou takto cíleny, je tím potvrzen zájem o kolektivní řešení. Vše nasvědčuje přijetí zásadní koncepční změny, zvláště když obrana proti terorizmu již není věcí úvah a diskuse, ale existenční nutností.

Řešení za současného stavu jde mimo sílu, kapacitu a rozsah schopností členských zemí NATO. K tomu chybí nutná univerzalita. Pokud nebude v tomto smyslu transformováno, přijde o svůj funkční smysl. Musili bychom se opět navrátit k původnímu poslání Organizace pro spolupráci a bezpečnost v Evropě (OBSE), která nakonec má daleko širší univerzalitu.

Válka jako forma násilného projevu národního zájmu je věcí minulosti. Existuje však mnoho jiných, neméně efektivních forem a prostředků. Ekonomické a finanční pronikání a s nimi přicházející nové vlastnické poměry a politický vliv mohou a začínají plnit stejnou funkci na úkor jiného státního, národního či etnického zájmu, navíc s trvalejší perspektivou.

V současném – a nutno přiznat – ohroženém světě proto nastupuje nový operativní faktor – důvěra a spolupráce. Původní americký izolacionizmus dával přednost vlastním otázkám před problémy světa. To je již však dávná historie. Svět i v neantagonistickém rozložení států má a bude mít řadu problémů k řešení. Bylo by nemyslitelné hledat jisté účinné individuální vybočení mimo univerzální základ v institucionální formě, kterou reprezentuje OSN, a v rámci zásad mezinárodního práva a různých dohodnutých a právně zakotvených opatření důvěry. Další perspektiva nemůže být již proto založena na síle, ale na profesionální odpovědnosti. USA se nemohly stát nadlouho superizolacionistickou zemí s unilaterální koncepcí (také se de facto nikdy nestaly), která oddělí, jak nám naznačil prezident Bush, problémy světa od světa a USA budou jednat a hledat řešení samy v jeho zastoupení. Byl by to přístup nepřijatelný pro ostatní státy a měl by především protiamerické důsledky, ale byl podporován nepromyšlenou americkou administrativou spolu s úslužnými obdivovateli.

Svět má mnoho priorit a je nutno vysledovat společné, resp. bližší zájmy. Jednoznačný common interes není snadno dosažitelný, ale přesto je nutno hledat styčné prvky společné odpovědnosti. Prokázaná snadná zranitelnost i mocných a jejich slabost se stala paradoxně solidnějším základem stability než moc sama. „Nemocní mocní" musí hledat novou formu své obrany. A ta nezávisí jen na nich. Svět je z mnoha aspektů (zvláště negativních) jednotnější, než si jednotlivé mocnosti mohou představit, ale vyrovnat se s tímto aspektem musí. Vědomě, plánovitě nebo z pouhé nutnosti. V tom je i do budoucna zvyšující se role OSN.

Fakta chodu světa svědčí však o jiné realitě. Nerespektování práva ani zásad OSN jsou dnes fakticky běžnou věcí. Proti tomu je jen jeden pádný a nevyvratitelný filozofický argument: „Tím hůř pro fakta".

V Praze jednáme v atmosféře účelově mediálně zkreslované, což má za následek nesnadné samostatné bádání a hledání objektivity. Té v našem prostředí nestačí jen odborná erudice, ale vyžaduje i velkou dávku osobní odvahy. Předně je třeba si uvědomit nové uspořádaní světa zvláště s ohledem na postavení velmocí a jejich vzájemné vztahy, ale také nezaměnitelnou funkci zásad multipolarizmu v současnosti i v perspektivě. To jsou nové faktory světové scény vyžadující respekt. Bylo by vážnou chybou, kdyby byl opomenut sociální problém „třetího světa". Objektivní priority nebudou moci být soustředěny na jeden z cílů, který nyní převládá – terorizmus, ale musí mít daleko širší přístup k řešení jeho skutečných příčin. Únikem od tohoto přístupu je například nová strategie USA, které se snaží při své obraně zasahovat i do tradičně otevřené americké společnosti přijímáním v podstatě válečného vnitřního bezpečnostního zákonodárství. Tento způsob není tak jednoznačně přijatelný pro společnost, neboť uvedené změny by mohly ohrozit dříve tradiční jedinečnost USA, které již dávno nejsou oblastí ekonomické výlučnosti, ale přežívá ještě jejich image svobodné země.

Nezůstávejme však jen u USA. Evropská unie je v transformaci nejenom svým procesem rozšiřování, ale i neujasněností vlastní organizační struktury a svých pravomocí. Samozřejmě z toho vyplývá krajně omezená operativní schopnost, která se rozšiřováním prohlubuje. Konstituční proces má před sebou dlouhou a v podstatě ne vždy všem členským subjektům vyhovující cestu slaďování jednotlivých zájmů.

NATO bez univerzality a vzájemné odpovědnosti i přes úzký smluvní vztah s Ruskem se stává nefunkční. Po agresi v Jugoslávii dokonce již bez společného rozhodování a jednotné akceschopnosti. Směr, který by vedl ke kolektivní bezpečnosti, vyžaduje, aby rozhodování bylo podřízeno zásadám Charty OSN, a to nejenom deklarativně. Samotná americká zahraniční politika v nedávné minulosti potvrdila své vybočení z uznávaných norem mezinárodních vztahů a nyní se nachází v období, kdy bude muset respektovat cestu užší spolupráce na multipolárním či raději univerzálním základě. Kooperace s Ruskem jí k tomu má usnadnit cestu. Dnes to však již nestačí. Je tu vlivná Šanghajská organizace spolupráce, nutnost respektování nového vývoje v Latinské Americe a další aspekty, které nemohou být opomíjeny. Nezdá se, že by USA již došly do tohoto stadia uvažování o své vlastní transformaci.

Jedná se o nezvratnou skutečnost, která i na naší politické scéně čeká na pochopení a zásadní přehodnocení. Je až překvapivé, jak dlouho přežívá atmosféra podezírání a vliv představitelů z doby bývalého Hradu prezidenta Václava Havla (Rusko, Čína, Kuba) i důsledky jejich přístupu pro negativní vývoj na Balkáně.

Důraz, který je v této části kladen na postavení USA, vychází ze snahy akcentovat základní tezi o objektivní slabosti silných, a proto podrobnější rozbor právě v tomto směru není od věci. Celý svět se transformoval a uznal změnu. Tuto nutnost, jak se naivně předpokládalo, nepocítila mocnost uváděná jako číslo jedna. Není a nebylo tomu tak. Stabilní a neměnná by měla zůstat spolupráce s Ruskem, případně Čínou. Má jednoznačný bezpečnostní základ, který se bude prohlubovat a rozšiřovat právě s jejich pomocí. Tendence projevované v minulosti k upozadění role OSN i zpochybňování a nerespektování zásad mezinárodního práva, které se objevovaly a jsou bohatě papouškovány a podporovány našimi médii i rádoby odbornými úvahami (v těchto snahách zvláště vyniká redakce časopisu Mezinárodní vztahy), ustoupí pod váhou dalšího vývoje do pozadí. Současný téměř výlučný mediální prostor pro popírače mezinárodního práva a zpochybňování role OSN, dosud tak populární v tisku, ale i ve veřejnoprávní televizi a rozhlasu, v ČR skončí.

Bohužel neméně toto hodnocení platí i pro naši akademickou komunitu. Tím je postihována i její pedagogická role. Převládá neprofesionalita až diletantství. Nizkopaklonstvo se změnilo na servilitu, kterou ale již žádný odpovědný pán nechce, a ona se stává jednoznačnou přítěží. Snad si to konečně uvědomíme i pod tlakem reálného světového vývoje.

Preventivní diplomacie

J. F. Kennedy: „Nejednejme nikdy ze strachu, ale nemějme nikdy strach jednat."

V soudobých podmínkách, kdy se vzhledem k univerzálnímu zájmu a vzájemné závislosti a v neposlední řadě i díky revoluci v komunikačních prostředcích svět zmenšil, je možno uplatnit v zahraniční službě i tomu odpovídající nové metody práce. Jak bylo již uvedeno, problémy mají více obecný všezahrnující charakter, a je možno proto vysledovat stále sílící tendenci po společném zájmu. Je to dáno i politickými podmínkami, které přes některé negativní aspekty jsou nyní daleko více souladné (přestože média k pochopení mnoho nepomáhají) než kdykoliv v historii.

Stávající diplomatické mechanizmy sahají rovněž daleko do historie a vzhledem ke svému přirozenému konzervatizmu se budou měnit nesnadně a velmi pozvolně. Formální až okázalý způsob vedení diplomacie se pojí s minulostí. Svět se stal rozmanitější vzhledem ke svým novým státním subjektům a jejich regionálním seskupením. Komunikace a informatika je jiná a má podstatnou tvůrčí funkci při rozhodovacím procesu. Mění se i objekt zájmu. Je proto možno očekávat změnu stávajících způsobů práce a organizace zahraničních služeb. Hlavní změna se pravděpodobně projeví v odklonu od teritoriálního zaměření k tematickému. Převážná většina vztahových věcí může být vedena odbornými útvary přímo z ústředí, kde jsou speciální sekce, a existuje i úzká operativní spolupráce s orgány mimo MZV. To by vedlo k omezení byrokracie v zájmu operativního jednání odborníků. Posílí se funkce „cestujících vyslanců" po „malém" světě. Informační zpravodajskou činnost, kdysi podstatnou funkci zahraniční služby, většinou převzala masmédia, a vstoupila tím i do tvůrčího procesu zahraniční politiky.

Diplomacii však musí zůstat v mnoha případech důvěrný charakter práce a formy, které mohou vyloučit negativní vlivy či zájmy při jednání, kdy publicita narušuje účinnost dosažení cíle přímo nezainteresovaných subjektů při dosažení kompromisu. Jedna z hlavních forem při řešení sporů je zprostředkování. Vzhledem k tomu, že ke zprostředkování se přistupuje pouze v komplikovaných a často velmi sporných věcech, které nesou značné riziko, a tím i osobní odpovědnost, je předpokladem osobní postoj k věci, znalost problému a pochopení pro argumentaci různých stran.

Dnes existují různé multilaterální akce pod hlavičkou OSN, nebo pro nás spíš OBSE. Velmi účinná forma je vstup věcně nezainteresovaného činitele za podmínek utajení (viz zprostředkovatelská funkce Norska ve věci Izraele a Palestiny v roce 1993).

Preventivní diplomacie musí sledovat mechanizmy vedoucí k posílení bezpečnostního prostředí. Jistý návod byl projednán a nakonec i schválen orgány OBSE a dále rezolucí A/57/337 OSN o předcházení vojenských konfliktů. Jedná se o přijetí a rozpracování opatření, která by posilovala vzájemnou důvěru. Není účelem tyto formy spolupráce vypočítávat. Důležité je vědět, že existují a do jisté míry jsou již i kodifikovány.

Na druhé straně se stalo při hodnocení stavu bezpečnosti obecným a zcela převažujícím postupem hodnotit a zvažovat ty prvky a jevy, které bezpečnost omezují, a upozorňovat zvláště na jejich nové formy a nebezpečí, jež se vyskytují v poslední době. Tento přístup odvádí od zkoumání pozitivních faktorů vedoucích k posílení bezpečnostního prostředí a hledání jeho nových forem. V době, kdy zmizel bipolární svět a s ním i nebezpečí globálních konfliktů, je účelově vytvářen dojem, že právě nyní žijeme ve stálém a nepředvídaném ohrožení. Byl vytvořen dokonce i termín pro toto období – „bezpečnostní vakuum" – a pochybovat o něm znamená vystavovat se podezření neodpovědného činitele. Mediální prostředky, pravděpodobně z komerčních důvodů, přejímají a vytvářejí při hodnocení zahraničně-politických otázek katastrofické scénáře a černobílé vidění. Nevyžaduje se hloubková analýza a nové myšlenkové přístupy a konstrukce, které jsou podmíněny profesionální náročností, a hledání nových vizí. Přednost dostává spíš předpověď hloubky pravděpodobných bezpečnostních rizik než hledání metod, jak jim předcházet a jak je řešit.

Nelze však přenést veškerou odpovědnost na ekonomický zájem médií, v pozadí je totiž často velmi nebezpečný zájem mocenský. K snadnému pochopení je nutné rozkrytí vlastnických vztahů právě v této oblasti.

Preventivní diplomacie by měla být spojována výlučně s pozitivními prvky při řešení mezinárodních problémů. Tak lze rozumět i slovu diplomacie. Není to však tak jednoznačné. Nyní je termín prevence chápán i v opačném směru. Jedná se o účelnost a relevanci „preventivního útoku". V každém případě je opomíjena role OSN a její výlučné pravomoci v této oblasti a mezinárodní právo bývá pochopitelně rovněž zmiňováno spíše jako překonané dobou, než aby bylo závazkem poskytujícím právní prostor pro operativní jednání.

Preventivní diplomacie má mnoho dnes již detailně propracovaných zásad. Je jen jednou formou mezinárodního práva a návodem k jeho realizování. Útoky na tuto instituci jsou politickými křečemi minulosti. Mají snahu dále nechávat vyznít domnělou sílu moci proti odpovědnosti, prvky služebnosti proti kritickému, ale iniciativnímu myšlení. Prostě minulost před vizí dalšího vývoje.

Multipolarita zahraniční politiky

Uvedený termín se zdá pochopitelně být věcně nadbytečný. Jaká může být zahraniční politika různých subjektů jiná, než opět jenom různá. Měla by odpovídat zájmu jednotlivých zemí a ty není tak snadné harmonizovat alespoň do té míry, že by mohly být pokládány za jiné než multipolární. V naší době jsme se setkali s termíny, které byly označeny jako bipolarita, unipolarita a nakonec opět multipolarita.

Bipolarita byla pochopitelná. Existovaly dva systémy, dvě centra moci. Pro zjednodušení Moskva a Washington. Znalí vědí, že ani tehdy to nebylo tak jednoduché. Washington měl problémy, jak to v demokraciích již bývá zakotveno v její podstatě (Francie, NATO a různorodost vzájemných vztahů i uvnitř „bloku").

Ale ani monolitnost druhého (moskevského) bloku nikdy nebyla tak jednoznačná, jak se často prezentuje, a co víc, bere se za rozhodující (ČLR, Jugoslávie, Rumunsko, Albánie a „hnutí" – velmi nepřesné označení – v dalších evropských zemích patřících „pod" Moskvu).

„Bloky" nikdy nebyly monolitní. I na malém prostoru je snadné pozorovat vývoj k jinakosti. Bipolární svět vlastně nikdy nebyl. Zůstával vždy prostor. Dosavadní hodnocení, které vstupuje do historiografie a dějin diplomacie, je velmi, velmi zjednodušené. V podstatě je nepravdivé. A to i z hlediska ideového či ideologického přístupu.

K potvrzení a prohloubení tohoto závěru by bylo možno a nakonec i nutno uznat velmi důležitou roli tzv. neangažovaných zemí. Předně svojí geografickou váhou, ale i lidským potenciálem představovaly nejen nezanedbatelnou, ale velmi podstatnou část světa. Jedná se ne o jejich prostou existenci, ale o politické aktivity, kterými v pozitivním smyslu zasahovaly do celkového uspořádání světa. Vystupovaly jednotlivě i jako celek a nakonec hrály v poslední fázi rozhodující roli v OSN. Zde je třeba proto dát kredit Jugoslávii, Indii a Egyptu (Tito, Néhrú, Násir). Ani proces dekolonizace neměl tak jednoznačný bipolární charakter.

Je tu však i další velmi důležitý faktor, který nám znesnadňuje jednoduché chápání bipolarity. Vývoj vzájemného vztahu mezi těmito dvěma světy. Historicky se pozvolna od poválečné spolupráce rozcházely. Nastoupilo období, které se definuje jako studená válka. Měla sice úseky, které se snadno dají označit jako horké (Koreu a Vietnam, ale i další střety, ke kterým do cházelo na jiných „hřištích", třeba na Blízkém a Středním východě), ale nakonec je tu stále se rozšiřující prostor pro vzájemné vztahy, které se také vyvíjely, a to většinou v pozitivním směru. Tradiční a pochopitelná animozita se během doby rozmělňovala až do polohy strategického partnerství. Tato charakteristika, přestože je zcela opodstatněná, vadila malým, ale často i vlivným lidičkám a dosud pro ni nenalézají pochopení. V našem vždy dobrém čecháčkovském prostředí je to přesně charakterizováno výrazem „raději se budu mýlit s Bushem, než mít pravdu s Putinem". Nevím, co tyto pravověrné stoupenkyně svým vyjádřením dle dřívější stalinské víry (Jiřina Šiklová, Petruška Šustrová) by udělaly, kdyby tito představitelé mluvili téměř stejnou řečí. Prozatím se tomu snaží zabránit s vydatnou pomocí „našich" médií.

Spolupráci dokonce i v období studené války je velice snadno možno ilustrovat. Studená válka byl ne zcela jasně a zřetelně definovaný stav. Připusťme snad jistý vyvíjející se proces, který měl i dlouhodobý pozitivní vývoj přinejmenším již od vrcholné schůzky v roce 1967 v Glassboro (Johnson-Kosygin). Od této doby docházelo k zásadním americko-sovětským odzbrojovacím dohodám.

Jen namátkou: zákaz chemických zbraní (68), rezoluce VS OSN o nešíření nukleárních zbraní (68), SALT I (69), Brandt – odmítnutí Hallsteinovy doktríny a styky s NDR (69), Nixon v Číně (72), konec vietnamské války (73), Helsinský proces (73), závěrečný akt z Helsink (75), společný vesmírný program, který je navíc založen na důvěře v tak sofistikované oblasti, jako jsou rakety (navíc americké rakety používají ruské motory), o servisu ani nemluvě, projekt Apollo-Sojuz (75), SALT II (79), dodávky strategických surovin (energie) do Evropy z Ruska bez jakýchkoliv problémů, přestože se jedná o dobu studené války, na druhé straně zrušení embarga na dodávky technologií a hlavně obilí do Ruska (81), překvapivě po nástupu amerického prezidenta Reagana do úřadu (divné uzbrojování). „Náš" rok 1968 v mezinárodním kontextu vstoupil do historie ne jako rok sovětské invaze, ale rok nejužší americko-sovětské spolupráce, neboť právě v tomto roce bylo dosaženo dohody o neproliferaci atomových zbraní a jejich likvidaci. Jak je zřejmé, ujednání v tomto smyslu byla celá řada. Ale i sjednocení v OSN (74) na definici agrese.To vše jsou velmi závažná rozhodnutí.

V těchto souvislostech můžeme sledovat i dlouhý postupný vývoj, který známe pod jménem Helsinský proces.

Válka zpravidla končí prohlášením k určité hodině a datu. Mnoho politiků nabízí pro případ konce studené války řadu alternativních termínů. Byl to však postupný vývojový proces a ten se ne tak snadno ohraničuje. (Rozhodně ne stříháním drátů v Maďarsku či bouráním berlínské zdi.) Stejně tak i jeho příčiny jsou různorodé.

Často se nyní (v souvislosti se snahou o umístnění americké základny na našem území alespoň z vděčnosti) hovoří o hlavním přínosu Reagana k rozpadu bipolárního světa – „uzbrojil Rusko", ale nějak nám vypadlo z historické paměti, že právě tento prezident po nastoupení do Bílého domu jako jeden ze svých prvých aktů přijal rozhodnutí o zrušení obilního embarga na dodávky do Sovětského svazu. Samozřejmě tlačili farmáři (závidějící kanadským), ale rozhodnutí bylo zásadní a politické. Samozřejmě zcela pochopitelně v příkrém rozporu se současným tvrzením.

Po rozpadu bipolárního světa jsme byli vedeni k návyku na skutečnost, že nadále existuje jen jedna mocnost – USA, která má mimořádné postavení a je výlučně schopna řešit problémy světa, a to ve své kapacitě a režii. Zjednodušeně řečeno – bipolarita zanikla, ale dostali jsme se do stadia unipolarity. Prostě nastoupil nový superizolacionizmus USA, kdy problémy světa i jejich řešení jsou odpovědností této mocnosti. My tomu dobře rozumíme, jak v Radiožurnálu uvedl pan Vojtěch Cepl st. (častý politický a právní vysvětlovač): „V Texasu je pořádek, protože tam má autoritu ranger. Ve světě proto musí vládnout USA jako ranger v Texasu." Takové názory by nebyly podstatné, kdyby se k nim pomalu nepřikláněli někteří představitelé americké republikánské administrativy s opomenutím obecné pravdy, že kdo se pokládá za vítěze, zpravidla má tendenci vládnout, ale i stagnovat, neboť není nucen přemýšlet a hledat nové cesty s ohledem na objektivní realitu, což na druhé straně vede k inklinaci k neuváženým rozhodnutím. Navíc se přidává zátěž servility jednotlivců i státních uskupení, která se v našem případě stává jakoby již nedílnou součástí české politiky. To se přihodilo USA a doufejme, že pomalu začínají hledat, třeba jen vnitropoliticky, způsob, jak se přizpůsobit realitě nového světového vývoje.

Unilateralizmus pod silným vůdcem nebyl a není ani na přechodné období. Svět je ve své rozmanitosti multilaterální. Vše se děje, a je to tak jedině správné, s vědomím univerzality prostoru světa. Máme své společné problémy, které není ani třeba vyjmenovávat. Víme o nich jediné, že neuznávají naše politická a geografická uskupení, natož pomyslné čáry – hranice. Máme vytvořený mechanizmus univerzálních systémů, jako je OSN a všechny její afilované organizace. Měla by to být asi ta správná, účinná cesta. Tomu však se snaží bránit ty subjekty, které upřednostňují svoji vlastní sílu. A jsme zase zpátky u unilaterizmu a mocnosti, která se snaží univerzální organizaci upozaďovat a dělat svá rozhodnutí mimo její mechanizmy a zásady či proti nim.

Rychle vyprchává pseudoteorie o mocnosti „number one". Svět je příliš rozmanitý. Nemá prostor při své správě jen pro jednoho. Je totiž pro všechny. Dokonce a zcela zákonitě se vytváří z pocitu sebeobrany sounáležitost vědomí rezistence, a chcete-li, i pud sebezáchovy. Jednotící síla není ve vědomí naší moci, ale znovu opakuji, ve vědomí naší slabosti, a to i americké.

Jen stručná charakteristika současného vývoje v zahraničně-politické oblasti dává nahlédnout do radikálních změn, které se kolem nás dějí. Mnohé účelově, ale i trestuhodně přehlížíme. I v OSN se obtížně říká ANO, ale nyní je dokonce v pozici, kdy rádoby unilaterální mocnosti dovede říci i NE (Irák). Proto ta nutná cesta k obcházení, která však také není nekonečná a jednou skončí uvědoměním si nereálnosti dosavadního postoje.

Máme i nová, vývojem situace vynucená uskupení, jako je Šanghajská organizace spolupráce pracující v rámci Charty OSN a na zásadách mezinárodního práva. Hnula se nám Latinská Amerika (doleva) již jako kontinent, a to nehledě na doktrínu amerického prezidenta Monreoa. Z onálepkovaných „darebáčků", jako je Irán, se stávají země, které dovedou uspořádat věcné spory i s historií několikanásobných válečných střetů. Upozorňuji na Indii a Pákistán, které jsou nyní navíc jadernými mocnostmi a kde po desetiletí úporného, ale marného vyjednávaní o překlenutí tohoto nepřátelství samotnými Spojenými státy bylo dílo úspěšně dokonáno i v zájmu USA právě tímto „darebáčkem". Nebylo by na čase zvážit, proč tomu tak je? Nemění se podmínky mezinárodního prostředí bez našeho přičinění, či dokonce povšimnutí? Svoji ČR bych z toho vynechal. Ta je zahlcena prací proti Kubě vedenou lobbistou kubánských emigrantů při EU (Telička ml.), když zcela absurdně dříve Československo diplomaticky zastupovalo Castrovu Kubu v USA pod vedením pana Teličky st. (otec), který byl dokonce placen kubánským ministerstvem zahraničí.

Účelově jsem opomenul v této souvislosti poznámky o Rusku. To by jistě svým vývojem do unipolarity nezapadlo již s ohledem na svou vojenskou kapacitu.

O Číně byla již zmínka, a tak nám zůstává Evropa. Kupodivu dle amerického dělení dvě – stará a nová (a my něco mezi tím). Nebylo toho již dost pro stoupence rangerů či raději šerifů? Svět je a byl díky bohu či nám samým multipolární.

Šance pro atomové odzbrojení

Albert Einstein 1946: „The unleashed power of the atom has changed everything save our modes of thinking and thus we drift toward unparalleled catastrophe… …A new type of thinking is essential if manking is to survive a move towards higher levels." (Monthly Review 5/88)

Společný zájem (common interes) je velmi ošidný termín, přesto však často používaný zvláště v politické oblasti, a to dokonce v mezinárodně-politické problematice. Zájmy se však liší velice zásadně. V podstatě subjekt od subjektu, což je zcela přirozené. Pokud se argumentuje společným zájmem, je nutno takováto prohlášení podrobit detailnímu zkoumání s jistou dávkou podezření. Nám se však jedná o ochranu samotné naší existence. Musíme být nakloněni hledání jednotících prvků. O to jde nyní především.

Svět se podstatně změnil, a to již před dvaceti lety. Náš poměr k atomové zbrani a její „společenské" funkci však nikoliv. To neobráží objektivní situaci. Spíše je to svědectví o zaostávání pocitu odpovědnosti a přežívání atmosféry nedůvěry, která již nemá reálný základ. Mezinárodní společenství poprvé dosáhlo stavu, kdy jsou podmínky pro reálné odzbrojení atomového arzenálu. Jeho nepoužitelnost mezi držiteli atomových zbraní není však jediným důvodem k likvidaci.

Výše uvedený odstavec hovoří nadějně o stavu bezpečnosti ve světě a o reálnosti vyloučení atomové zbraně, k jejíž aktivizaci neexistuje žádný relevantní důvod. Bohužel svět není tak jednoduchý, a pokud atomové zbraně existují a je jich velké množství nejenom u předních mocností, ale dnes již i v pravomoci různých státních subjektů na různých místech a pod různým režimem ochrany, pak žijeme ve stálé nejistotě. Ta je založena na náhodné či katastrofické aktivizaci. Víme, že žádný systém ochrany a střežení není dokonalý. Zde se však jedná přímo o existenci lidstva, která upřímně řečeno i bez vojenských motivů závisí na nejistých jistotách. Co víme o tolik kritizovaném zabezpečení v Rusku, Indii i Pákistánu (Izraeli)? V podstatě trestuhodně nic. Stejné riziko mohou představovat i americké atomové zbraně v Evropě (SRN, Británii, Belgii, Nizozemsku a Turecku, kde se skladuje několik set termonukleárních bomb typu B-61) včetně ozbrojených přeletů dokonce bez souhlasu odpovídajících velitelů.

Přehled nukleárního arzenálu k 2. květnu 2008 (dle CDI – střediska obranných informací ve Washingtonu):

Čína     130 – 200

Francie     350

Indie     50

Izrael     100 – 200

Severní Korea     5 –12

Pákistán     40 – 70

Rusko     3300 – 3400

Spojené království     180 – 200

USA     5236

Aby těch nejistot nebylo málo, přidejme další a rozhodnou nejistotu naší doby.

Pokud zůstává přední hrozbou mezinárodní terorizmus, je existence atomových zbrojních kapacit zcela nepochybně cílem tohoto nepředvídatelného aktivistického hnutí tuto zbraň získat. Existují již reálné rozbory a předpovědi časových limitů, kdy tohoto stavu může být dosaženo. Vzhledem k cílenému směřování teroristů a jejich aktivit proti USA nelze udělat jiný závěr než ten, že příští Hirošima by byla právě na jejich teritoriu. Mezinárodní charakter terorizmu a jeho utajená koordinace v globálních rozměrech (bývalé aktivity Tálibánu, Čečenců, al-Kájdy, kosovských Albánců a dalších), i když za použití jejich dosavadních možností, se zaměřují na lokální cíle, v případě získání této kapacity se soustředí především na Spojené státy jako centrum všeho zla. I historie nedávné současnosti nás vede k tomuto závěru. Tálibán ( jeho ozbrojená složka ) byl ustaven, vyzbrojen a vycvičen USA, aby nakonec vedl a vede boj i nadále právě proti nim.

Stejný je konec přátelství a nasměrování S. Husajna do boje proti Iránu, a to dokonce i zbraněmi hromadného ničení (plyn). Aby se stal nepřítelem číslo jedna, a krvavé nepřátelství opět pokračuje. I problematika Kosova vznikala na základě teroristických útoků a za přímé podpory mezinárodního terorizmu. Formálním uznáním se nemění podstata. Fundamentalizmus a v boji osvědčená ideologie a její příslušnost k terorizmu zůstávají stejné. Její pravděpodobné zítřejší směřování proti USA rovněž. Nevěřme Genscherovým (18 let ministr zahraničí SRN) pamětem, že bylo třeba zničit Jugoslávii (Kosovo je rovněž součástí tohoto trendu) a napravit tak důsledky první světové války, kterou „zavinili Srbové". Problém je v koordinaci mezinárodního terorizmu a respektování jeho hlavních cílů. Ty, jak nás poučila nedávná či současná historie, jsou neměnné – USA. Tak se stal čečenský problém (doufejme jen, že již není a nebude) problémem americkým. Stejně tak jako vybudování teroristické základny v Kosovu. Tento dnes již sebezáchovný faktor právě z amerického zájmu nutí USA a Rusko k co nejužší kooperaci. Otázky prestižního postavení obou zemí ve světě se staly za těchto okolností nepodstatnými.

Nejenom spolupráce, ale i důvěra je nyní hlavním faktorem v boji proti terorizmu. Musí být bezpodmínečně na takové úrovni, která předpokládá společné operace zpravodajských služeb. Stručně řečeno – není jiné alternativy. Právě boj proti této spolupráci je také předním a v podstatě jediným taktickým a ideovým zaměřením teroristických skupin. Získávají i nepřímé spojence v našich médiích i u různých politiků, kteří vyvolávají nedůvěru. Jednají tím v souladu s teroristickým zájmem. Snad již nastala doba, aby to pochopili američtí neocons stejně jako naši chickenhawks. Tuto jejich linii bezpečně plní i pseudoideologické tendence rádoby bezpečnostních skupin a think tanků (dnešních politických lobbistických center), které se zaměřují na akcentování jakýchkoliv rozdílů k narušení spolupráce a vyhledávání různých forem nepřátelství, vyhledávání protivníků nebo dokonce přímých střetů. I v našem malém českém prostředí se jich dá vysledovat celá řada (výroční zprávy BIS), ať se váží k bývalým vojenským aktivistům, či jen stručně řečeno k „převlékačům kabátů". Ti první dospěli až k výzvě na přípravu třetí světové války (min. obrany Tvrdík, ČSSD, když nedostal v parlamentu finance na stíhačky: „Vy věříte, že ten spící obr je naprosto bezpečný?" LN 30. 5. 02). Mírně řečeno, toto kalení vody již nemůže mít ten dopad jako v polovině devadesátých let (akce lidí kolem Havlova Hradu a polského Walesy proti Clintonovi), za které museli zaplatit Američané tak vysokou cenu na životech.

Druhou stranou mince uměle buzeného nepřátelství může však být atomová bomba v rukou teroristů. V dnešním bezpečnostním prostředí atomová zbraň nemůže být použita mezi mocnostmi, které ji mají v držení. Není pro to ani důvod. Naše nové nebezpečí má zcela jiný charakter a tento druh zbraně je odsouzen k nulitě. Nyní je to velmi drahý šrot již vzhledem k jeho ochraně. Je v praxi nepoužitelný, ale zachovává si svoji ničivou kapacitu. Stal se hrozbou nám všem. V tom jsme na jedné lodi. Zde je opravdu náš common interes.

Rok 1968 z pohledu věcí podstatných byl vrcholem spolupráce v oblasti společných zájmů. Byl však rokem nejenom podpisu smlouvy o nešíření, ale také měl vést (a to se nějak dnes přestalo zdůrazňovat) k „všeobecnému a úplnému odzbrojení v jaderné oblasti". Byla to sice dlouhodobá vize, ale její nutnost, a tím i reálné podmínky, se začínají naplňovat. Ba dá se přímo říct – podmínky jsou již dány.

Jaké jsou tedy reálné předpoklady a jakým směrem by měla postupovat kvalifikovaná a odpovědná zahraničněpolitická úvaha? I ta bude vždy pracovat v prostředí zájmů majících vazby k minulým dobám a k osobám neschopným svou nízkou, zpravidla militantní erudicí překročit svůj stín a své možnosti. V našem „malém" prostředí se to projevuje organizováním řady aktivit bezpečnostních oddělení, třeba organizace CESES při UK v Praze, která se soustřeďuje mimo jiné na hledání nepřítele akcentováním či vymýšlením různých scénářů příštích střetů, dokonce nevyhnutelností válek víry (nejsou to hry a` la Hermann Kahn z Hudson Institutu), a to v globálních rozměrech (Balabán). Faktory spolupráce a opatření prohlubující důvěru a hledání cesty v tomto směru jsou jim neznámé nebo jsou přímo potlačovány.

Vraťme se ale zpět k otázkám podstatným, a proto pro příští vývoj rozhodným. Jde o aktuálnost a reálnost atomového odzbrojení. Byly uvedeny dva relevantní důvody. Prvý označil atomové zbraně z vojenského hlediska za nefunkční a druhý, dokonce mnohem závažnější (atom v rukou teroristů), konstatoval jejich samotnou existenci za krajní riziko pro lidské společenství jako celek a bezpečnost Spojených států zvláště.

Toto konstatování nemá vést k pouhému zamyšlení, ale přímo má být výzvou k operativnímu postupu. Na pomoc si vezmu překvapivě osobu krajně povolanou, Roberta S. McNamaru, který má válečné zkušenosti a byl i sedm let ministrem obrany USA. Navíc s odstupem času je to člověk poučený. Přímo uvedl, že Spojené státy nemohou nadále počítat s nukleárními zbraněmi jako prostředkem zahraniční politiky(!). „Je to nemorální, protiprávní a nebezpečné vzhledem k riziku jejich existence." Američané ve své strategii nikdy neměli zásadu nepoužití těchto zbraní jako prvý krok. Rozhodnutí je v rukou jedné osoby – prezidenta. Vyhlášení války vyžaduje rozhodnutí kongresu, ale aktivizace těchto zbraní je otázkou minut. Je to absurdní situace. McNamara pokládá za šokující, že dekády po ukončení studené války se americká nukleární strategie nezměnila. Přímo říká: „Dosavadní nukleární politika vytváří nepřijatelné riziko pro ostatní země, ale i pro naši vlastní." Uvědomuje si riziko těchto zbraní v rukou teroristů, a proto nemůže vyloučit v nedaleké budoucnosti útok na USA právě těmito prostředky. V tomto hodnocení nestojí v USA osamoceně. Končí naléhavou výzvou: „Jsme v kritickém momentu lidské historie… Musíme zničit všechny nukleární zbraně." (Foreign Policy, May/June 2005)

McNamara není sám. K němu se připojili i bývalí američtí politici jako George P. Shultz, William Perry, Henry Kissinger a další. Všichni jsou pro „svět bez nukleárních zbraní". Pro nás jistě stojí za zaznamenání, že k výzvě se připojili i němečtí Helmut Schmidt, Richard von Weizsäcker, Egon Bahr a i Hans-Dietrich Genscher.

Problematika terorizmu je opravdu velmi závažná. Je charakterizována jako obtížný způsob asymetrického vedení způsobu boje. Ten je veden již nyní a denně umírají lidé. Není to však účinná obrana. Jedná se jen o stereotyp dávného militarizmu uplatňovaný v obtížnějších podmínkách. Či jsme se jen rozhodli čekat na moment, kdy si teroristé zajistí přístup k některému arzenálu z bohaté atomové výzbroje. Pak teprve atomová zbraň může být opět funkční.

Kapitola hovoří o světu bez válek. Ten stav nevznikne následkem nečinnosti. Již v době bipolárního světa jsme se zavázali jednat o atomovém odzbrojení. Nyní je příznivá doba i ve své nutnosti k realizaci těchto závazků. Zatím jsme umožnili vstup teroristům do Iráku a povýšili evropské centrum terorizmu na stát (Kosovo). To není jen odpovědnost USA, ale i naše vlastní, protože jsme také v ohrožení. Asymetrický způsob vedení války s terorizmem má opravdu zvláštní formy, ale neznamená to nekonečnost tohoto boje.

Do uvedených souvislostí se nyní řadí i Pražská výzva nového demokratického prezidenta USA o zákazu jaderných zbraní. Není prvá, ale je to poprvé, co byla vyřčena za podstatně změněných podmínek, a to poskytuje naději.

Koniec ukážky

Table of Contents

ÚVOD

1. SVĚT PRÁVA - BEZ VÁLEK

Trvalý mír realitou

Preventivní diplomacie

Multipolarita zahraniční politiky

Šance pro atomové odzbrojení

Mezinárodní právo

Suverenita

Právo a moc

Nebezpečné trendy při výkladu práva

Lidská práva

2. MEZINÁRODNÍ ORGANIZACE

3. SPOJENECTVÍ BEZ ZÁVAZKŮ

4. GEOGRAFIE USA

5. RUSKÁ FEDERACE

6. ČÍNSKÁ LIDOVÁ REPUBLIKA

7. SRN

8. BEZPEČNOSTNÍ PROSTŘEDÍ

9. JUGOSLÁVIE

10. ČESKÁ ZAHRANIČNÍ POLITIKA

11. PRIVATIZACE NÁRODNÍCH ZÁJMŮ

12. ZPRAVODAJSKÁ SLUŽBA

13. AKTIVNÍ DIPLOMACIE - PŘÍKLADY

14. K ZAMYŠLENÍ