BONHOEFFER

KAZATEĽ, ŠPIÓN A MARTÝR

Eric Metaxas

Vydala Porta libri v roku 2020 ako svoju 157. publikáciu.

Z anglického originálu Bonhoeffer preložila Martina Tomašovičová.

Jazyková úprava: Jana Lučeničová

Grafický návrh edície: Svetlana Číčelová

Sadzba: Andrej Mišina – grafickydizajner.sk

ekniha: Radovan Rumanovič

© 2010 by Eric Metaxas

Published by arrangement with Thomas Nelson, a division of HarperCollins Christian Publishing, Inc. All rights reserved.

Slovenské vydanie © Porta libri, Bratislava 2020

Všetky práva slovenského prekladu vyhradené.

Citáty zo Starej zmluvy a z Novej zmluvy uvádzame podľa: Biblia, Písmo Sväté Starej a Novej zmluvy, vydal Tranoscius, Liptovský Mikuláš.

www.biblia.sk

Fotografie © Time & Life Pictures/Getty Images/Eric Metaxas.

Všetky práva vyhradené.

Porta libri

Legionárska 4

811 07 Bratislava

Telefón: 02 – 55 64 08 68

porta@porta.sk

www.porta.sk

ISBN 978-80-8156-174-0

Zum Andenken an meinen Großvater

Erich Kraegen (1912 – 1944)

„Denn das ist der Wille des, der mich gesandt hat, daß,

wer den Sohn sieht und glaubt an ihn, habe das ewige Leben;

und ich werde ihn auferwecken am Jüngsten Tage.“

Na pamiatku môjho starého otca

Ericha Kraegena (1912 – 1944)

„Lebo to je vôľa môjho Otca, [ktorý ma poslal], aby každý,

kto vidí Syna a verí v Neho, mal večný život, a ja ho

vzkriesim v posledný deň.“

PREDSLOV K SLOVENSKÉMU VYDANIU

Bonhoeffer – farár, martýr, prorok a špión... Charakteristika, ktorá znie ako veľké zadosťučinenie veľkému človeku. Ktorý zo študentov teológie by nechcel, aby aj dávno po jeho smrti kolovalo jeho meno v povedomí spoločnosti práve s takýmito skvelými prívlastkami? Nedajme sa však opantať ješitnosťou. Hneď druhý prívlastok – martýr, teda svedok platiaci za svoju vernosť a svoje svedectvo vlastným životom nám pripomína, že Bonhoeffer nebol, povedané dnešným jazykom, iba akýsi mediálny kresťanský manekýn, populárny autor, štadiónový spíker, obľúbený hosť konferencií, sledovaný bloger, či impozantný intelektuál. Bol to zavraždený kresťan, ktorý statočne prijal svoju smrť ako priamy dôsledok svojich presvedčení. Nebola to lacná smrť, ako nebol lacný ani jeho život a ani milosť, ktorú nám Boh daroval vo svojom umierajúcom Synovi.

Bonhoeffera sme čítali ešte za komunizmu, v pašovaných brožúrkach „Nasledovanie“ a „Život v obecenstve“. Domnievam sa, že nikdy z pera autora nevyšla zasvätenejšia a výstižnejšia charakteristika vyprázdneného, sformalizovaného evanjelictva, ako v jednoducho zrozumiteľných pasážach jeho fenomenálnej eseje „Drahá milosť“. Nepísal ich cynik, ktorému nič nebolo sväté. Písal ich milovník Krista, žobrák drahej Božej milosti a luterán každým milimetrom svojho tela i duše, ktorému záleží na osude milovanej komunity.

Bol som trocha smutný, keď som neskôr zistil, že Bonhoefferova osobnosť a jeho typické dôrazy neboli v generácii mojich kaplánov už také známe, ako za našich študentských čias. Preto sa veľmi teším, že na náš trh prichádza táto skvelá kniha Erica Metaxasa. Želám každému čitateľovi, aby v nej našiel nielen encyklopedicky zaujímavé informácie, ale aj dôležité podnety pre prehĺbenie autentickej viery.

Ivan Eľko

generálny biskup ECAV na Slovensku

Na Zjavenie Krista Pána, január 2020

PREDSLOV

Nesmierne sa teším, že môj priateľ Eric Metaxas napísal toto dielo o Dietrichovi Bonhoefferovi. Širšie publikum potrebuje vedieť o jeho myšlienkach i živote oveľa viac, než momentálne vie. Keď som sa počas vysokej školy stal kresťanom, Bonhoefferovo Nasledovanie bolo jednou z prvých kníh, ktoré som čítal – bola pre mňa začiatkom celoživotnej snahy pochopiť význam a váhu Božej milosti. Neskôr som siahol aj po knihe Život v spoločenstve, ktorá je možno tým najkvalitnejším dielom na tému povahy kresťanského spoločenstva, aké som kedy čítal.

Bonhoeffera je možné pochopiť len na pozadí šokujúcej kapitulácie nemeckej cirkvi voči Hitlerovi v tridsiatych rokoch minulého storočia. Ako je možné, že „luteránska“ cirkev, ktorá nesie meno významného učiteľa evanjelia, skončila práve takto? Nuž, vytratilo sa z nej skutočné evanjelium, ktoré Bonhoeffer zhrnul slovami „drahá milosť“. Na jednej strane cirkev zachvátil formalizmus. V kostole ste si vypočuli, ako Boh každého miluje a každému odpúšťa, a preto veľmi nezáleží na tom, ako žijete. Z Bonhoefferovho pohľadu šlo o „lacnú milosť“. Na druhej strane na cirkev číhalo zákonníctvo, teda spása dobrými skutkami. Zákonníctvo je presvedčenie, že Boh vás miluje za to, že ste si vstúpili do svedomia a snažíte sa konať dobro.

Jeden aj druhý impulz otvoril Hitlerovi cestu k moci. Nemeckí formalisti možno spozorovali znepokojujúce tendencie, no nevedeli sa vzdať svojho bezpečia a vzoprieť sa moci. Zákonníci sa obrnili farizejskými postojmi voči ostatným národom a rasám. Nemecko však prišlo o krásnu rovnováhu evanjelia, ktoré tak vytrvalo vykladal Luther – „Sme spasení samotnou vierou, ale nie vierou, ktorá zostane sama.“ To znamená, že nie sme spasení ničím, čo vieme dosiahnuť, ale milosťou. Ak sme však skutočne porozumeli a uverili evanjeliu, zmení to naše správanie aj spôsob života.

Kým sa Hitler nedostal k moci, veľká časť nemeckej cirkvi chápala milosť len ako abstraktné prijatie – „Boh predsa odpúšťa, je to jeho úloha.“ My však vieme, že skutočná milosť je založená na drahej obete. Boh podstúpil na kríži takú nesmiernu bolesť a zaplatil takú nesmiernu cenu za našu záchranu, že nám sa nedá inak, než žiť obetavo a slúžiť ľuďom. Keď človek skutočne pochopí Božiu milosť, zmení mu to život. To je evanjelium – drahá milosť, ktorá nás mení od základov. Na také niečo sa nezmôže zákon ani „lacná milosť“ bezbrehého prijatia, ktoré život nikomu nezmenia.

Zdá sa, že dnes opäť musíme načúvať Bonhoefferovi a jeho vernosti podstate evanjelia.

Timothy J. Keller

Známy newyorský kazateľ a autor mnohých bestsellerov

PROLÓG

27. JÚL 1945, LONDÝN

Všetkým sme utláčaní, ale nie potlačení; sme tiesnení, ale si nezúfame; sme prenasledovaní, ale nie opustení; sme zmietaní, ale nehynieme; Ježišovo zomieranie nosíme stále v tele, aby aj život Ježišov zjavný bol na našom tele. My živí, ustavične sme vydávaní na smrť pre Ježiša, aby aj život Ježišov zjavený bol na smrteľnom našom tele. A tak v nás pôsobí smrť, ale vo vás život.

– Druhý list Korintským 4,8-12

Do Európy sa konečne navrátil mier. Jej známa tvár bola donedávna ešte desivá a zlovestne zvraštená, no teraz sa opäť upokojila a vyžarovala z nej čistota a ušľachtilosť. Pochopiť, čím si práve prešla, jej potrvá celé roky. Podstúpila akýsi desivý a zdĺhavý exorcizmus, ktorý ju okradol o posledný groš. Légie démonov sa však napokon poddali a za protestného škrekotu sa pobrali preč.

Vojna sa skončila pred dvoma mesiacmi. Tyran si vzal vlastný život v šedivom bunkri pod zruinovaným hlavným mestom a Spojenci vyhlásili víťazstvo.

V Británii sa pomaly, ale isto začal opäť zobúdzať život. Vzápätí, ako na zavolanie, prišlo leto – prvé leto mieru za uplynulých šesť rokov. Všade navôkol sa však vynárali čerstvé pripomienky nedávnych hrôz, akoby sa snažili dokázať, že to nebol len zlý sen či nočná mora. Hrozivosťou sa dali prirovnať samotnej vojne, ba niekedy ju dokonca i prekonali. Na počiatku leta sa rozšírili desivé správy o táboroch smrti a iných nepochopiteľných zverstvách, ktoré páchali nacisti na svojich obetiach v pekelných základniach svojho chvíľkového impéria.

Pošuškávalo sa o nich už počas vojny, no teraz ich pravdivosť doložili fotografie, televízne zábery a očité svedectvá vojakov, ktorí v apríli na sklonku vojny oslobodili táborových väzňov. Nik nemal poňatia, kam až siahali tieto nepredstaviteľné hrôzy, a vojnou vyžmýkaná britská verejnosť sa s nimi takmer ani nevedela vyrovnať. Každou ďalšou zvrátenou podrobnosťou sa potvrdzovala ich nenávisť k Nemcom a zapúšťala korene ešte hlbšie. Verejnosťou pravidelne otriasala samotná donebavolajúca zloba zla.

Na počiatku vojny ľudia ešte videli rozdiel medzi Nemcom a nacistom a dokázali uznať, že nie všetci Nemci sú nacistami. Čím viac sa však prehlboval konflikt medzi dvoma krajinami a čím viac anglických synov a otcov prišlo o život, tým viac sa tento rozdiel stieral, až napokon načisto zmizol. Britský premiér Winston Churchill si uvedomoval, že treba poháňať britské vojnové úsilie, a tak zlúčil Nemcov a nacistov do jedného nenávideného nepriateľa, ktorého bolo treba čo najskôr poraziť a ukončiť neutíchajúcu nočnú moru.

Keď Churchilla a britskú vládu požiadali o pomoc Nemci, ktorí bojovali proti Hitlerovi a nacistom, aby mohli zvnútra poraziť ich spoločného nepriateľa (túžili vykričať do sveta, že v Ríši uviazli aj Nemci, ktorí sa s dianím vôbec nestotožňujú), dostalo sa im odmietnutia. O ich pokusy nemal nikto záujem. Na to už bolo neskoro. Nemohli sa v jednej chvíli podieľať na toľkom zle a vzápätí sa pokúšať o mier, keď sa im to zachcelo. Churchill v záujme vojnového úsilia trval na realite, v ktorej niet ani jedného dobrého Nemca. Dokonca sa vravievalo, že jediný dobrý Nemec – ak už človek bol nútený niečo také povedať – je mŕtvy Nemec. Po nuansách sa zľahla zem a aj to prispelo k pekelnosti druhej svetovej vojny.

Už však bolo po vojne. Na jednej strane sa v plnej miere odkrylo neopísateľné zlo Tretej ríše, no zároveň bolo treba preskúmať aj druhú stranu mince. Súčasťou obnovy mierového zmýšľania bola aj schopnosť opäť vidieť komplexnejšie než len v čiernych a bielych odtieňoch vojny; rozoznávať nuansy a odtienky; tiene a farby.

V kostole Holy Trinity Brompton, ktorý sa nachádza neďaleko londýnskej Brompton Road, sa práve odohrávala bohoslužba, ktorá bola pre niektorých možno nepochopiteľná. Z pohľadu iných bola dokonca ohavná a znepokojivá, najmä ak vo vojne prišli o blízkych. Spomienková bohoslužba, ktorá sa v ten deň odohrávala na britskej pôde a vysielala na rádiu BBC, bola venovaná Nemcovi, ktorý zomrel tri mesiace predtým. Správa o jeho úmrtí sa zo zmätku a sutiny vojny vynorila tak nepatrne, že jeho priatelia a rodina sa o nej dopočuli len krátko predtým. Väčšina z nich o ňom ešte nevedela. V Londýne sa však zišlo malé množstvo tých, ku ktorým sa už smutné správy dostali.

V laviciach sedeli jeho tridsaťdeväťročná sestra-dvojča, jej manžel, polovičný Žid, a ich dve dcérky. Tesne pred vojnou vykĺzli z Nemecka do Švajčiarska. Zosnulý im pomáhal pri protizákonnom úteku, no šlo o jeden z jeho zanedbateľnejších odklonov od Národnej socialistickej ortodoxie. Neskôr im pomohol usadiť sa v Londýne.

Medzi priateľmi zosnulého muža bolo aj niekoľko prominentných osôb vrátane Georgea Bella, chichesterského biskupa. Práve on stál za touto spomienkovou bohoslužbou, pretože muža, ktorému vzdávali úctu, poznal veľmi dobre a mal ho rád. Spoznali sa dávno pred vojnou, keď sa spoločne angažovali v ekumenickej sfére a snažili sa varovať Európu pred úkladmi nacistov. Neskôr spoločne bojovali za záchranu Židov a napokon sa snažili upozorniť britskú vládu na existenciu nemeckého odboja a informovať ju o tom, čo sa skutočne deje. Práve tomuto biskupovi venoval zosnulý muž svoje posledné slová len niekoľko hodín pred smrťou v koncentračnom tábore Flossenbürg. Odovzdal ich spoluväzňovi, britskému vojakovi, po posledných bohoslužbách, ktoré odslúžil, a po svojej poslednej kázni v živote. Vojak sa dostal na slobodu a preniesol mužove posledné slová a správu o jeho smrti do Európy.

Na druhej strane Lamanšského kanálu sa vo východnej časti Nemecka v berlínskej štvrti Charlottenburg v trojposchodovom dome na ulici Marienburgerallee č. 43 pri rádiu krčil postarší pár. Žena svojho času porodila osem detí, štyroch chlapcov a štyri dievčatá. Druhorodený syn prišiel o život v prvej svetovej vojne a jeho mladej matke trvalo rok, kým sa opäť vrátila do života. Dvadsaťsedem rokov nato ju druhá vojna obrala o dvoch ďalších synov. Jej manžel bol popredným nemeckým psychiatrom. Obaja boli od samého začiatku proti Hitlerovi a boli hrdí na svojich synov a zaťov, ktorí priložili ruku k odboju. Všetci si boli vedomí rizík. Keď však bolo konečne po vojne, správy o dvoch zosnulých synoch sa nedostali do Berlína ihneď. Len mesiac predtým sa konečne dopočuli o smrti tretieho syna Klausa. O Dietrichovi, najmladšom synovi, však nebolo ani chýru, ani slychu. Ktosi ho vraj zazrel nažive. Onedlho im však sused prišiel povedať, že na ďalší deň sa má na rádiu BBC vysielať spomienková bohoslužba z Londýna. Mala byť na Dietrichovu počesť.

V určenú hodinu si starší manželia zapli rádio a vzápätí redaktor oznámil začiatok bohoslužby na počesť ich syna. Tak sa dozvedeli o jeho smrti.

Kým sa snažili spracovať ťažké správy o tom, že dobrý muž, ktorý im bol synom, už nežije, mnohí Angličania boli nútení spracovať ťažké správy o tom, že tento mŕtvy Nemec bol skutočne dobrým človekom. A tak sa do sveta začal opäť vracať mier.

Muž, ktorý prišiel o život, sa mal čoskoro ženiť. Bol farárom a teológom. A popravili ho za jeho úlohu v sprisahaní s cieľom spáchať atentát na Hitlera.

Dietrich Bonhoeffer – tento príbeh je o ňom.

KAPITOLA 1

RODINA A DETSTVO

Bohatý svet predkov Dietricha Bonhoeffera stanovil štandard pre jeho vlastný život a bol zdrojom pevného úsudku a správania, ktoré sa nedá nadobudnúť za jednu generáciu. Dietrich vyrástol v rodine, ktorá bola presvedčená, že podstata učenia nespočíva vo formálnom vzdelaní, ale v hlboko zakorenenej povinnosti strážiť veľké historické dedičstvo a intelektuálnu tradíciu.

– Eberhard Bethge

Vzime roku 1896 sa spomínaná postaršia dvojica zatiaľ nepoznala, ale obaja dostali pozvánku na „otvorený večierok“ u fyzika Oscara Meyera.„Tam,“ písal po rokoch Karl Bonhoeffer, „som stretol mladú, krásnu, modrookú dievčinu, ktorá sa niesla slobodne a prirodzene a jej tvár prezrádzala otvorenosť a sebaistotu. Len čo vošla do miestnosti, úplne ma opantala. Chvíľa, keď mi oči prvýkrát spočinuli na mojej budúcej manželke, sa mi vryla do pamäti s takmer mystickou silou.“

Tri roky predtým prišiel Karl Bonhoeffer do Vroclavu v Poľsku pracovať ako asistent Karla Wernickeho, medzinárodne uznávaného profesora psychiatrie. Život pozostával z práce na klinike a zo stretnutí s niekoľkými priateľmi z Tübingenu, čarovného univerzitného mestečka, v ktorom vyrastal. V onen pamätný zimný večer sa však jeho život od základov zmenil: začal sa napríklad každé ráno chodiť korčuľovať na kanály, pretože tam túžil naraziť na úchvatné modrooké dievča z večierka (a často sa mu to aj podarilo). Bola učiteľka a volala sa Paula von Haseová. Vzali sa 5. marca 1898, tesne pred ženíchovými tridsiatymi narodeninami. Nevesta mala dvadsaťdva rokov.

Obaja – lekár i učiteľka – pochádzali z veľmi prominentných rodín.2 Rodičia a rodina Pauly Bonhoefferovej boli prepojení s cisárskym dvorom v Postupime. Jej teta Pauline bola dvornou dámou korunnej princeznej Viktórie, manželky Fridricha III. Jej otec Karl Alfred von Hase bol vojenským kaplánom a v roku 1889 sa stal kaplánom cisára Viliama II. Zo svojho postu rezignoval po tom, ako skritizoval cisárovo vyjadrenie o proletariáte ako „svorke psov“.

Impozantnosť Paulinho starého otca Karla Augusta von Hasea sa týčila nad celou rodinou. Bol známym teológom v Jene, kde ako učiteľ pôsobil vyše šesťdesiat rokov a kde sa dodnes vyníma jeho socha. Na jeho post ho povolal sám Goethe, osemdesiatročné stelesnenie národného kultúrneho bohatstva a vtedy minister pod weimarským vojvodom. Karl August sa s ním osobne stretol v čase, keď Goethe písal dielo Faust II. Učebnica dejín dogiem z pera Karla Augusta bola medzi študentmi teológie rozšírená ešte veľkú časť dvadsiateho storočia. Na sklonku života mu weimarský veľkovojvoda udelil dedičný šľachtický titul a dostal aj osobný šľachtický titul od württemberského kráľa.

Matkina strana Paulinej rodiny bola plná umelcov a hudobníkov. Jej matka Clara von Haseová, rodená grófka Kalkreuthová (1851 – 1903), chodila na klavír k Franzovi Lisztovi a Clare Schumannovej, manželke slávneho skladateľa. Lásku k hudbe a spevu odovzdala svojej dcére a vďaka tomu sa hudba stala aj nenahraditeľnou súčasťou rodiny Bonhoefferovcov. Clarin otec gróf Stanislaus Kalkreuth (1820 – 1894) bol maliar, ktorý sa preslávil rozmernými alpskými krajinkami. Hoci pochádzal z rodiny vojenských aristokratov a statkárskej šľachty, oženil sa do sochárskej rodiny Cauerovcov a stal sa riaditeľom Umeleckej školy veľkovojvodu vo Weimare. Jeho syn gróf Leopold Kalkreuth prekonal ako maliar úspech svojho otca. Jeho diela poetického realizmu dodnes visia v múzeách po celom Nemecku. Rodina von Haseovcov mala príbuzenský vzťah aj so spoločensky a intelektuálne prominentnou rodinou Yorck von Wartenburgovcov a trávili s nimi veľa času. Filozof gróf Hans Ludwig Yorck von WartenburgI vo vychýrenej korešpondencii s Wilhelmom Diltheym rozvinul hermeneutickú filozofiu dejín, ktorá neskôr ovplyvnila Martina Heideggera.

Rodokmeň Karla Bonhoeffera nebol o nič menej impozantný. Korene jeho rodiny siahajú už do roku 1403, keď sa rodinné priezvisko prvýkrát objavilo v kronike holandského mesta Nijmegen na rieke Waal blízko nemeckého pohraničia. V roku 1513 Caspar van den Boenhoff odišiel z Holandska a usadil sa v nemeckom meste Schwäbisch Hall. Rodina odvtedy niesla meno Bonhöffer a prehlásku si zachovala až približne do roku 1800. Bonhöffer znamená „pestovateľ fazule“ a rodinný erb Bonhöfferovcov, ktorý dodnes figuruje na budovách v okolí mesta Schwäbisch HallII, zobrazuje leva na modrom pozadí držiaceho fazuľový struk. Z rozprávania Eberharda Bethgeho vieme, že Dietrich Bonhoeffer niekedy zvykol nosiť pečatný prsteň s rodinným erbom.

Bonhoefferovci boli tri storočia jednou z prvých rodín usadených v meste Schwäbisch Hall.3 Prvé generácie sa venovali zlatníctvu, tie neskoršie tvorili lekári, farári, sudcovia, profesori a právnici. V priebehu niekoľkých storočí pochádzalo z rodu Bonhöfferovcov sedemdesiatosem členov mestskej rady a traja starostovia mesta Schwäbisch Hall. Dôkazom o ich dôležitosti a vplyve je aj Michaelskirche (Kostol sv. Michala), v ktorom je rodina Bonhöfferovcov zvečnená v podobe barokových a rokokových sôch a epitafov. V roku 1797 sa v meste poslednýkrát narodil člen rodiny Bonhoefferovcov – Karlov starý otec Sophonias Bonhoeffer. Schwäbisch Hall v roku 1806 pod vplyvom vpádu Napoleona stratil status slobodného mesta a celá rodina sa z neho rozpŕchla všetkými smermi. Zostal však akousi svätyňou, do ktorej sa vracali ešte nasledujúce generácie potomkov s menom už bez prehlásky. Karlov otec často brával svojho syna do stredovekého mestečka a poúčal ho o ich meštianskej histórii od „povestného dubového schodiska v sídle Bonhoefferovcov na Herrengasse“ až po portrét „utešenej dámy z rodu Bonhoefferovcov“ visiaci v kostole, ktorého kópia sa v čase Dietrichovho detstva vynímala aj v rodičovskom dome. Karl Bonhoeffer v tejto tradícii pokračoval.

Otec Karla Bonhoeffera Friedrich Ernst Philipp Tobias Bonhoeffer (1828 –1907) bol vysokopostaveným súdnym funkcionárom vo Württembergu a na konci svojej kariéry sa stal predsedom krajinského súdu v Ulme.4 Keď odišiel do dôchodku do Tübingenu, kráľ mu udelil osobný šľachtický titul. Karlov otec bol „skvelý a vrúcny duchovný, ktorý sa zvykol na vlastnej drožke premávať po celom okrsku“. Matka Karla Bonhoeffera Julie Bonhoefferová, rodená Tafelová (1842 – 1936), pochádzala zo švábskej rodiny, ktorá zaujala vedúce postavenie v demokratickom hnutí 19. storočia. Boli zarytí liberáli. O starom otcovi z matkinej strany Karl Bonhoeffer neskôr napísal: „Starý otec a jeho traja bratia boli jednoducho neobyčajní muži.5 Každý z nich oplýval výnimočnými vlastnosťami a všetkých troch spájal idealizmus a nebojácna pripravenosť konať podľa vlastného presvedčenia.“ Dvoch z nich dočasne vyhostili z Württembergu pre ich demo- kratické tendencie a ďalšieho, Karlovho prastrýka Gottloba Tafela, takpovediac veľavravnou náhodou uväznili v pevnosti Hohenasperg. Ocitol sa tam v rovnakom čase ako Dietrichov prastarý otec Karl August von Hase, ktorým práve lomcovalo mladícke obdobie politického aktivizmu, i keď neskôr sa vydal na cestu teológie. Títo dvaja predkovia Dietricha Bonhoeffera sa počas spoločného pobytu vo väznici dokonca aj spoznali. Matka Karla Bonhoeffera sa dožila veku 93 rokov a s vnukom Dietrichom si boli veľmi blízki. Vážil si ju a vnímal ju ako živé spojenie s dôležitosťou jej generácie. Práve on predniesol pohrebnú reč na jej pohrebe v roku 1936.

Rodokmene Karla a Pauly Bonhoefferovcov sú pretkané uznávanými osobnosťami tak veľmi, až by človek čakal, že to bude pre nasledujúce generácie bremenom. Znamenitosť, ktorú zdedili, však bola pre nich požehnaním a povzbudením. Každé z detí nielenže stálo, ale aj tancovalo na ramenách velikánov.

V roku 1898 sa tieto dva výnimočné rodokmene premiešali v manželstve Karla a Pauly Bonhoefferovcov, ktorí v nasledujúcom desaťročí priviedli na svet osem detí. Prví dvaja synovia sa im stihli narodiť v tom istom roku: Karl-Friedrich sa narodil 13. januára 1899 a Walter sa narodil 10. decembra, predčasne o dva mesiace. Ich tretí syn Klaus prišiel na svet v roku 1901 a za ním nasledovali dve dcéry, Ursula v roku 1902 a Christine v roku 1903. Štvrtého februára 1906 sa narodil ich štvrtý a najmladší syn Dietrich a o desať minút neskôr za ním putovalo jeho dvojča, sestra Sabine. Za svoj náskok si ju doberal celý svoj život. Dvojčatá pokrstil bývalý cisárov kaplán a ich starý otec Karl Alfred von Hase, ktorý od nich býval len sedem minút pešo. Susanne, posledné dieťa Bonhoefferovcov, sa narodila v roku 1909.

Všetky deti Bonhoefferovcov sa narodili vo Vroclave, kde Karl Bonhoeffer pôsobil na miestnej univerzite ako profesor psychiatrie a neurológie.6 Popritom bol riaditeľom nemocnice špecializovanej na ochorenia nervového systému. Na Silvestra roku Susanninho narodenia si do denníka zapísal: „Hoci máme osem detí – čo mi v súčasnosti pripadá ako ohromné číslo – stále máme pocit, akoby ich nebolo dosť! Máme veľký dom, dietky krásne rastú a my rodičia sme ešte celkom neprišli o mladosť, a tak sa ich usilujeme nerozmaznať a zároveň sa postarať o to, aby boli ich mladé roky plné radosti.“

Bývali neďaleko kliniky na ulici Birkenwäldchen č. 7 v obrovskom trojposchodovom dome so sedlovou strechou, niekoľkými komínmi, prekrytou verandou a priestranným balkónom s výhľadom na rozľahlú záhradu, v ktorej sa deti hrávali. Lozili po stromoch a stavali si bunkre a stany. Bonhoefferovské deti trávili veľa času so starým otcom Haseom, ktorý býval neďaleko, kúsok za ramenom rieky Odry. Jeho manželka zomrela v roku 1903 a odvtedy sa o neho starala jeho druhorodená dcéra Elisabeth. Aj ona sa stala dôležitou súčasťou života detí.

Nabitý rozvrh Karlovi Bonhoefferovi nebránil radovať sa zo svojich potomkov.7 „V zime,“ píše, „sme zaliali starý asfaltový kurt, aby si dve najstaršie deti mohli vyskúšať korčule. V záhrade sme mali stodolu, ktorá pôvodne slúžila na uskladnenie drožky, no my sme v nej chovali tie najrôznejšie zvery.“ Zvieratá sa však nachádzali aj priamo v dome. Z celej jednej izby sa stala detská zoologická záhrada pre domácich miláčikov, medzi ktoré patrili zajace, morčatá, holubice, veveričky, jašterice a hady, a obsahovala aj prírodovednú sekciu s vystavenou zbierkou vtáčích vajec, preparovaných chrobákov či motýľov. Ďalšiu izbu si dve najstaršie dámy prerobili na velikánsky domček pre bábiky a na prvom poschodí mali chlapci dielňu, v ktorej nechýbala ani hoblica.

Hlavou útulnej a pestrej domácnosti bola ich matka a pomáhalo jej služobníctvo, ktoré tvorili guvernantka, pestúnka, dve slúžky a kuchárka. Na prvom poschodí sa nachádzala učebňa s lavicami, kde Paula vyučovala svoje deti. Bolo pozoruhodné, že si urobila učiteľské skúšky ešte za slobodna.III Po svadbe však svoje vedomosti zužitkovala až do posledného zrnka. Netajila sa svojou nedôverou voči nemeckým štátnym školám a ich pruským učebným metódam. Nenadarmo sa o Nemcoch hovorilo, že ich zlomili dvakrát – najprv v škole a potom na vojne. Nebola ochotná svoje deti v takom krehkom veku zveriť do opatery ľudí, ktorým chýbala citlivosť. Keď už podrástli, pekne-krásne sa zaradili do miestnej základnej školy a tam všetci do jedného excelovali. Do siedmich či ôsmich rokov ich však vyučovala výhradne ich matka.

Koniec ukážky

Table of Contents

PREDSLOV K SLOVENSKÉMU VYDANIU

PREDSLOV

PROLÓG

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31