Ukážka z elektronickej knihy

© Josef Hrubeš

© Eva Hrubešová

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80 -7229-238-7

ISBN (epub) 978-80-7229-348-3

ISBN (mobi) 978-80-7229-349-0

PŘEDMLUVA

Město Praha má ve své dlouhé historii mnoho slavných údobí, kterými se může právem pyšnit. Bohužel, jak již to bývá, osud má i svoji odvrácenou tvář, kterou si stověžaté město nad Vltavou muselo protrpět. Některé vybrané katastrofy, které Prahu v průběhu staletí postihly, jsou připomenuty v této knize. Daly by se uvést i další, předtím již v různých formách publikované, jako vypálení převážné části Malé Strany na počátku husitských bouří nebo velký požár Malé Strany, Hradčan a Pražského hradu 2. června 1541. Nová výstavba vyhořelých částí města poté prosadila v pražském prostředí renesanční sloh. Katastrofu přineslo i dobytí a obsazení Hradčan, Malé Strany a Strahovského kláštera v průběhu třicetileté války, kdy byla odvezena obrovská válečná kořist. Své si Praha vytrpěla též 21.– 22. června 1689 při rozsáhlém požáru připisovaném žhářům ve francouzských službách. Utrpení přinesla obyvatelům města i pruská okupace v září až listopadu 1744. V novodobých dějinách pak především temné období nacistického teroru a okupace vojsky Varšavské smlouvy v srpnu 1968. Dvě posledně jmenované události prožívala nejen Praha, ale i celý stát. Společně si přejme, aby podobných katastrof bylo co nejméně.

Autoři

I VODÁRNA MŮŽE VYHOŘET

Majestátní Staroměstská vodárenská věž, musíme vzápětí dodat, že co se týče zásobování města vodou bývalá, je důstojnou sousedkou gotické Staroměstské mostecké věže, považovanou i vzhledem ke své kamenické výzdobě za jednu z nejkrásnějších ve střední Evropě. Staroměstská vodárenská věž stojící na Novotného lávce je obklopena skupinou budov, na jejichž místě kdysi stávaly mlýny. Ty většinou s vodárenskou věží sdílely stejný osud, alespoň co se týká požárů, povodní nebo válečných událostí.

Novotného lávka, tvořící vlastně chodník umožňující vstup do jednotlivých objektů, nemívala v minulosti žádné jméno. Původní dřevěná konstrukce lehla popelem při velkém požáru v roce 1878. Rok poté byla postavena lávka nová, již se železnou konstrukcí. Stalo se tak zásluhou člena staropražské mlynářské rodiny Karla Novotného. Proto v roce 1885 se pražští radní usnesli pojmenovat lávku k jeho poctě. Do dnešního stavu byla komunikace uvedena při rekonstrukci trvající od května 1994 do března roku následujícího. V té době byl přístup do objektů možný pouze po dřevěném provizoriu. Nová lávka byla navržena jako ocelová konstrukce spojená s železobetonovou deskou s mnoha zabezpečovacími statistickými prvky. Na příčnících pak byla umístěna revizní lávka a lávka pro uložení nových inženýrských sítí.

Staroměstská vodárenská věž je smutnou pražskou rekordmankou co do počtu požárů. Žádný pražský objekt nezaznamenal v průběhu staletí tolik návštěv ohnivého živlu. Není se co divit, vždyť věž měla dříve až příliš stavebních prvků ze dřeva. Navíc se zde v zimním období používalo otevřeného ohně k nahřívání zamrzajícího rozvodu vody. Mnohdy stačila i malá neopatrnost a neštěstí bylo hotovo. Vzhledem ke svému dominantnímu postavení byla věž ve válečných časech vítaným terčem nepřátelské střelby. Nepřítel také věděl, že pokud tímto způsobem docílí znemožnění zásobování Starého Města pražského vodou, má vyhráno.

Hořící věž Staroměstské vodárny a mlýny v roce 1848

Rozsah jeho vodovodní sítě je znám až od poloviny 17. století. Z této doby se dochovaly dva plány, které jsou svým zpracováním velmi podobné. Stojí v nich, že z této vodárny bylo napájeno 96 odběrových míst, které tvořily kašny různých typů. Zásobní řady nebyly vzájemně propojeny a jsou příkladem tehdy běžného větevného systému.

Staroměstská vodárenská věž prošla v průběhu staletí celkem čtrnácti proměnami. Prvně se připomíná v roce 1489, kdy se započalo s obnovou původní vyhořelé. Není však jisté, že ta původní stála na stejném místě. K roku 1427 je sice ve starých spisech uváděn rourník a k roku 1431 je ve Starých letopisech českých psáno, že vyhořela „věž vodná mistra Petra ode dna". Tato nejasná zpráva se se vší pravděpodobností týká vodárny Starého Města pražského, v té době nejzámožnější a nejpokročilejší části Prahy. Nestála však na nynějším místě, neboť v první polovině 15. století tyto pozemky patřily soukromníkům.

Vodárenská věž zřízená v roce 1489 byla z dnešních hledisek pouze primitivní a opatřená nedostatečným strojem. V některých místech kontroverzní kronika Václava Hájka z Libočan k tomuto roku uvádí: „Pražané Starého Města pražského, znamenavše v svém městě býti nedostatek vody, ač řeka hojná okolo toho města teče, však pro dlúhost a širokost města toho, některým že od nich voda daleko zdálo se, i povolavše mistrův, rozkázali jim od mlýnův, kteréž jsú nad mostem Pražským, aby vodu do jejich města po trúbách podzemních uvedli, a oni tak učinili. A roku toho přivedli ji až na rynk a potom do jiných ulic toho města, ač také někdy před mnohými lety byla voda do toho města po rúrách vedena, ale potom za mnoho let bylo to přetrženo a zkaženo."

Ani tato věž, která byla dřevěná a „mezi roubením cihlami vycvikovaná", nevydržela buď při povodni, nebo požáru. Proto se opět ve Starých letopisech českých dovídáme, že v roce 1511 byla postavena věž nová. Neměla však dlouhého trvání, nevíme, jaká katastrofa způsobila její konec. Po 43 letech musela být za purkmistra Jana Chochola ze Semechova z gruntu opravena. Oprava skončila podle zprávy tehdejšího kronikáře Prokopa Lupáče z Hlaváčova 27. října 1554. Ten udává též polohu věže „u mostu na Starém Městě za lázní královou." Střechu měla špičatou, gotickou. V roce 1562 vzniklo významné dílo, panorama města Prahy od J. Kozla a M. Petrleho z Annaberku, kde je podoba věže s pozadím Staroměstské mostecké věže, kostelů, měšťanských domů a mostu dobře patrná.

Další katastrofa potkala Staroměstskou vodárenskou věž 5. dubna 1576. Mimořádně silný požár poničil nejen věž, ale i mlýny, sousední Královskou lázeň a dokonce obecní solnici na Anenském plácku. Došlo i k obětem na životech, zahynulo patnáct osob. Vodu však město nutně potřebovalo, a tak se neprodleně přistoupilo k výstavbě věže nové, v jádru té dnešní. Na památku této události se v dnešním interiéru dochoval původní vchod do věže s bosovaným portálem, nad kterým je umístěn kámen s latinským nápisem, jenž v překladu zní: „Věž tato byla léta Páně 1576 dne 5. dubna o 3. hodině noční prudkostí náhlého ohně zničena až do základů, ale následujícího roku opět vystavěna péčí a velkým nákladem věhlasné rady Starého Města pražského. Račiž ji nejdobrotivější Pán ochraňovat a varovat všeliké škody. Amen."

Staroměstská vodárenská věž doznala v příštích letech především v horních partiích určitých změn. Hlavně za pražského purkmistra Václava Krocína z Drahobejle, stavebníka známé kašny, nevšedního sochařského díla mistrně zhotoveného z červeného mramoru, bohatě zdobeného alegorickými a mytologickými figurami, zvířetníkem, římsami a erbem dotyčného. Kašna stávala až do roku 1862 před východní stranou věže Staroměstské radnice. Ale zpět k Václavu Krocínovi z Drahobejle a vodárenské věži. Tehdy v roce 1591 byla věž o několik metrů zvýšena, opatřena kamennými krákorci, pavlačí a pokryta důkladným krovem.

K většímu či menšímu zahoření věže občas docházelo i nadále. Proto se obsluze vodárny dostalo v roce 1597 podrobných instrukcí a poučení, aby „ostražití byli a vše bedlivě opatrovali, poněvadž na tom klenotu nejušlechtilejším a nejpotřebnějším jakožto věži rourní, jinak vodní, tomuto Starému Městu pražskému mnoho záleží, kteréhožto klenotu, skrze nějž všemu městu voda se dostává, předkové a správcové tohoto města slavného jsou sobě užívali."

Prosby a žádosti k obsluze vzhledem k opatrnosti, jistě stále opakované, vzaly za své již počátkem roku 1638, kdy ve věži opět hořelo. Sotva se škody opravily, přišla 3. března téhož roku mrazivá noc. Tehdy se obecní mlynář Pavel Husák, jemuž byla vodárna svěřena do opatrování, rozhodl, že v dolní části věže rozdělá oheň, aby se zabránilo zamrzání trub. Oheň se brzy nekontrolovatelně rozšířil na celou věž, až prohořely dřevěné podlahy a vznítil se i krov. Později se celý vršek věže naklonil směrem k řece a jako mohutná ohnivá pochodeň se zřítil na zamrzlou hladinu Vltavy. Spolu s věží vyhořely i mlýny. Pro Staroměstské to znamenalo dvojnásobnou pohromu. V té době, bylo to za třicetileté války, tábořily ve městě oddíly vojska. Proto byla ještě v tomto roce provedena rychlá obnova jak vodárenské věže, tak mlýnů.

V roce 1648, na samém sklonku třicetileté války, se podařilo Švédům obsadit Hradčany, Pražský hrad a Malou Stranu. Marně však přes Karlův most útočili na Staré Město pražské. Bránila jim v tom barikáda postavená v průjezdu Staroměstské mostecké věže. Při svých opakovaných útocích byli též ostřelováni z galerie vodárenské věže. Švédové pak na oplátku zaměřili svoji střelbu ze stanovišť na Kampě právě na Staroměstskou vodárenskou věž a těžce ji poškodili. Ta poté musela být opravovaná, a to za účasti kameníka, sochaře a předního malostranského měšťana Giovanna Battisty Spinettiho. Úpravy se týkaly především věžního ochozu. Spinetti též v roce 1650 zhotovil mramorovou barokní desku na Staroměstské mostecké věži na paměť obrany města proti Švédům. Dne 17. srpna 1660 pravděpodobně za získané peníze při výše uvedených zakázkách si koupil dům U Pěti kostelů v Dlouhé třídě na Starém Městě pražském. Zemřel 3. listopadu 1663 v Praze a byl pohřben v Týnském kostele.

Špatně se věži vedlo i počátkem druhé poloviny 18. století. Hned druhý den po bitvě u Štěrbohol, která se odehrála 6. května 1757, a následné porážce rakouské armády oblehli Prusové Prahu. Dělostřeleckým bombardováním zničili nebo pobořili 880 domů uvnitř městských hradeb a zpustošili usedlosti, zahrady a vinice v pražském okolí. Ve zdech mnohých pražských objektů je možno ještě dnes spatřit dochované stopy po tomto bombardování v podobě železných koulí. Stranou nemohl zůstat ani věčný otloukánek, Staroměstská mostecká věž. Ta spolu s mlýny opět vyhořela.

Další katastrofu přinesl vodárenské věži i mlýnům revoluční rok 1848. Ve dnech 12.–17. 6. tohoto roku vypuklo v Praze ozbrojené lidové povstání. Proti povstání se postavil zemský vojenský velitel Prahy generál Alfréd kníže Windischgrätz se svými vojáky. Dne 16. června nařídil Windischgrätz obnovit bombardování Prahy, neboť nebyl spokojen s o den dříve dojednaným příměřím mezi vládními komisaři a delegací bohatých Pražanů. Chtěl, aby město složilo bezpodmínečnou kapitulaci do jeho rukou. Záminka se našla, prý proti jeho vojsku někdo vystřelil a jeden voják byl zabit. Údajně mělo být vystřeleno od Staroměstské vodárenské věže jako pomsta zdejší mlýnské chasy za smrt oblíbené dcery zdejšího stárka při předchozím ostřelování. Generál vydal rozkaz, aby Staroměstská vodárenská věž a mlýny byly zapáleny smolnými věnci v součinnosti s bombardováním Prahy z dělostřeleckých pozic na Letné. Objekty vyschlé letními vedry vzplanuly a hořely jako troud. Podle dobové zprávy vrchol věže planul nad požářištěm jako truchlivá pohřební svíce. Na hašení rudé záplavy nebylo ani pomyšlení, neboť místo bylo dále ostřelováno. I když bylo téměř bezvětří, uskladněné obilí se prý účinkem horkého vzduchu rozlétávalo až nad domy Starého Města a přes řeku na Malou Stranu. Je velice pravděpodobné, že Windischgrätz chtěl město, jež se rázem ocitlo bez zdroje vody a mouky, dostat na kolena, což se mu v podstatě podařilo.

Poslední velký požár postihl Staroměstskou vodárenskou věž, a věřme, že skutečně poslední, 7. října 1878, podle některých pramenů o den později. Od lampy, kterou převrhl učeň v Trnkově mlýně, se oheň velmi rychle rozšířil a zář plamenů přilákala na dnešní Smetanovo nábřeží tisíce diváků. Požár vzletně popsal ve svém desátém říjnovém čísle časopis Method: „Velkolepý obraz to byl, když nadmul oheň břidlicovou krytbu, tak že věž v tom okamžení podobala se obrovské nestvůře šupinami kryté či transparentně průhlednému draku šupinatému, který v lůně svém oheň přechovává, načež břidla rázem s hrozným lomozem dolů se zřítila a hořící krov v celé rozsáhlosti a konstrukci divákům ustrnulým se ukázal. Bylo to úžasné divadlo, když vysoká pyramida střechy věže v ohnivé kostře se objevila a královský hrad, Petřín, kamenný most, nábřeží, Střelecký ostrov a hladina Vltavy v rudé záplavě požáru jakoby intenzivním světlem bengálským se leskly. Sochy na mostě na jedné straně v jasných konturách vystupující na druhé nocí zahaleny byly. Z věže hořící nejprve opadávaly jednotlivé vikýře, až posléze zůstal jen hlavní vysoký jehlanec s bání a korouhvičkou. Báň se brzy zřítila. Dlouho však trvalo, než jehlanec od zhoubného živlu stráven jest. Vždy více užíral oheň dřevo vzdorovité. Byl to zápas smrtelný s živlem neúprosným.

Jen ta korouhvička na svrchu věže se stále točila a čím zhoubněji plápolal žár, tím živější byl její pohyb. Té oheň neuškodil. Přežila celou katastrofu. A když posléze celý jehlanec úprkem dolů se zřítil do chladících vln Vltaviných, korouhvička ještě se otáčející s ním se poroučela, až ve vlnách hrob svůj nalezla.

Požár na věži všechno strávil, stroj však, který žene vodu do rour, jimiž po Starém Městě pražském se voda rozvádí, zůstal na štěstí v činnosti a ušel pohromě. Sluší tak děkovati hydrantu, který jest vlastním vynálezem Romualda Božka. Hydrantem totiž puštěno jest do stavení vodárny u věže stojící tolik vody, že oheň strojům uškoditi nemohl a aparát bez přetržení dále pracoval."

Současný stav Staroměstské vodárenské věže

Věž staroměstské vodárny byla po požáru přestavěna, zvýšena o jedno patro a opatřena věžními hodinami s ciferníkem. V roce 1880 ukončila svoji činnost při zásobování města vltavskou vodou. V posledním, šestém podlaží věže jsou i dnes věžní hodiny ozdobené po každé straně třemi heraldickými štíty. Stroj má od roku 1885 Hainzův mechanismus, který byl v roce 1972 připojen na elektrický ovladač. Věž spolu s přilehlými objekty prodělala v osmdesátých letech minulého století generální rekonstrukci a přestavbu. Zároveň byla staticky zajištěna. Dnes se využívá komerčně. Celý soubor objektů na Novotného lávce je zapsán ve Státním seznamu nemovitých kulturních památek.

Pro pořádek dodejme, že čerpací vodárenská stanice již dříve umístěná v objektu čp. 201 na západní straně Novotného lávky byla v letech 1882 –1883 rekonstruovaná a dodávala novým výtlačným řadem každý den 4 500 m^3 vody do nových vodojemů na Karlově. Staroměstská vodárna ukončila svoji činnost 24. května 1913. V roce 1935 byly odtud přeloženy i kanceláře vodárny. Dům čp. 201 tehdy získala Společnost Bedřicha Smetany a po rozsáhlých rekonstrukčních a adaptačních pracích zde zřídila Mistrovo muzeum. To bylo slavnostně otevřeno 12. května 1936.

POŽÁR NÁRODNÍHO DIVADLA

Národní divadlo v Praze, chlouba českého národa, se již více než sto let vypíná nad řekou Vltavou. Mnohokrát odolalo nepřízni doby, několikrát bylo poníženo, ale vždy se znovu vzchopilo a vystoupilo na vrchol slávy. Účinkování na jeho jevišti každý umělec považuje za největší čest a vrchol své kariéry. Zlatá kaplička nad Vltavou, jak bývá někdy Národní divadlo láskyplně nazýváno, patří k těm budovám, kterými by měl alespoň jednou za život projít každý Čech a s úctou vzpomenout na odkaz předků.

Mezníkem snah o zřízení divadla byl rok 1850, kdy se 12. září sešla první valná hromada Sboru pro zřízení Národního divadla. Ten také začal organizovat peněžité sbírky. Mimo jiné byly používány pokladničky ve tvaru předpokládané budovy divadla a dobrovolníci s nimi obcházeli pražské bály, plesy, kavárny a restaurace, především ty, kde se scházeli čeští vlastenci. Na stůl před přítomnou společnost položili pokladničku se slovy „na zdar", myšleno tím na stavbu divadla. Můžeme se domnívat, že z tohoto počínání se odvinul český lidový pozdrav nazdar. Finanční příspěvky ovšem přicházely nejen z celých Čech, ale i z Moravy, Slezska a od krajanů ze zahraničí.

Z mnohých variant bylo nakonec pro stavbu šťastně vybráno místo na konci dnešní Národní třídy u tehdejšího řetězového mostu nad řekou Vltavou. Peníze se však scházely pomalu, a tak byla v jižní části stavebního pozemku vystavěna budova Prozatímního divadla. Jejím projektováním byl pověřen architekt Ignác Ullmann a určeno, že objekt musí být stavěn tak, aby později stavebně i organicky splynul s novou budovou Národního divadla. Prozatímní divadlo zahájilo svoji činnost 18. listopadu 1862 premiérou hry Vítězslava Hálka Král Vukašín. Brzy se název změnil na Královské zemské české divadlo a hrálo se v něm nakonec

Požár Národního divadla – Dobový plakát

dlouhých jedenadvacet let. Poslední představení, Smetanova Prodaná nevěsta, bylo na programu 14. dubna 1883.

Mezitím v roce 1866 vyšel z vypsané architektonické soutěže na budovu Národního divadla vítězně návrh architekta Josefa Zítka (1832–1909). Ten se s tímto zadáním, i vzhledem k nepravidelnému půdorysu stavební parcely, vypořádal mistrovsky, a tak budova Národního divadla je plným právem počítána mezi klenoty české novorenesance. Nesmíme opomenout ještě jedno důležité datum, 16. května 1868 se konalo slavnostní položení základního kamene Národního divadla. Tato událost přerostla v obrovskou národní manifestaci. Mezi těmi, kteří symbolicky poklepali na základní kámen, nechyběl ani pražský purkmistr JUDr. Leopold Klaudy a český historik a politik František Palacký.

Národní divadlo, vyzdobené v exteriérech i interiérech díly předních českých výtvarných umělců, zahájilo svou činnost 11. června 1881 slavnostním provedením opery Bedřicha Smetany Libuše. V hlavní roli bájné české kněžny vystoupila Marie Sittová. Autor, který byl přítomen v hledišti, na premiéru své opery čekal několik let a mezitím bohužel přišel o sluch.

Pyšně se tyčila chlouba českého národa, nádherná novorenesanční budova Národního divadla nad řekou Vltavou. Přišel však osudový den, pátek 12. srpna 1881, který přinesl doslova národní katastrofu. Národní divadlo zachvátil obrovský požár, jehož záře byla vidět až v Roudnici, Berouně a Českém Brodě. Ještě ne zcela dohotovené divadlo vyhořelo.

Deset minut po 18. hodině sochař Bohuslav Schnirch, pracující v nedalekém ateliéru, spatřil kouř na střeše Národního divadla. Se svým známým inženýrem Kusým vběhli do budovy, nahoře v malířském sále se dostali k hadici a vytáhli ji točitými schůdky ke střeše. Tam narazili na nadhasiče Junga, který byl nadřízeným pětice svých kolegů, s nimiž měl držet požární dozor.

Ti se však na místě nenacházeli. Porušili služební kázeň a odebrali se na pohřeb svého druha, oblíbeného nadhasiče Čeňka Diviše. Jmenovanému bylo teprve 25 roků, proslul svojí šikovností a obratností. Vycvičil i několik hasičských sborů. Ačkoli byl ženatý, měl milenku, s níž zplodil čtyři děti, které však všechny zemřely. Milostné avantýry mu zřejmě přerostly přes hlavu, takže při službě na hradčanské strážnici se zastřelil. Oněch pět hasičů zřejmě považovalo účast na pohřbu za svoji stavovskou čest. V rámci pozdějšího vyšetřování příčin a průběhu požáru byli všichni od sboru propuštěni.

Okénko vedoucí ze schodiště na střechu nešlo otevřít, a tak ho Jung musel rozbít sekyrkou. Schnirch otočil hydrantem, ale po chvilce voda přestala téct. Zároveň vyšlehly plameny a sochař se musel do bezpečí spustit po hromosvodu. Vodárenský technik Zelený mezitím pustil z nádrží vodní clonu na provaziště a jeviště, aby uhasil padající žhavé oharky. Bohužel nešla spustit železná opona. Byla připoutaná řetězem, protože za ní stálo lešení štukatérů pracujících na detailní výzdobě proscénia.

Požár provázelo až příliš velké množství nešťastných okolností. Několik hodin předtím prasklo vodovodní potrubí v Myslíkově ulici, které napájelo požární hydranty v divadle. Den předtím praskla i velkoprofilová roura novomlýnského vodovodu, takže ve vodovodní nádrži na Karlově poklesla hladina z pěti a půl metru o dva metry. Selhaly i požární hlásiče v Divadelní ulici. Dělníci ze smíchovských továren chtěli nahlásit kouř vystupující ze střechy divadla na ústřední strážnici, u telegrafu však v tu chvíli nikdo nebyl.

První hasičské sbory, ne vlastní vinou, tak dorazily k požáru pozdě. Podle některých údajů až v 18.45 hod. Další smůlou bylo, že krátké sací roury nedosáhly k hladině Vltavy. To už ohnivý živel svoji šanci nepustil a triumfoval.

Mocná nová zbraň pražského hasičského sboru, parní stříkačka, byla v inkriminovanou dobu rozebraná. Národní listy onen osudný den svým čtenářům oznámily: „Zkouška s parní stříkačkou. Dnes po 10. hodině dopolední odbývá se na dvoře novomlýnských poustek zkouška s parní stříkačkou, kterou obec pražská za

6000 zlatých koupila. Zkouška bude se díti za přítomnosti pozvaných znalců. Proud jest nadmíru prudký, za minutu vychrlí 1575 litrů vody." Právě po jistě náročné zkoušce bylo potřeba stříkačku rozebrat a vyčistit.

Na podezřele mnoho nepříznivých okolností okolo požáru upozorňuje ve své knize Požár Národního divadla anebo Příliš mnoho náhod (Praha 1983) i známý autor literatury faktu Miroslav Ivanov. Líčí tam i politické poměry a národnostní třenice v Praze, kdy německý šovinismus mohl vést k úmyslnému založení požáru. To dokládá i pokusem, který nechal provést v aerodynamickém tunelu Výzkumného a zkušebního ústavu v Letňanech a který je důkazem, že tradičně uváděný důvod, pracovní nedbalost při práci na střeše divadla, požár nezavinila.

Zpráva o tom, že hoří sotva dobudované Národní divadlo, se po Praze rychle šířila. Lidé se sbíhali, někteří hlasitě naříkali. Mnozí zachraňovali, co se dalo. Vynášeli z divadla zařízení interiérů, kostýmy, různé rekvizity, ale i hudební nástroje. Podařilo se vynosit i svazky z knihovny, mezi nimi i vzácné partitury, mnohé zde uložené v originále. Vše se vršilo na sousedním ostrově Žofín. Lidí okolo požáru, který stále mohutněl, přibývalo. Jejich nápor nevydrželo zábradlí před dnešní kavárnou Slavie a prolomilo se. Několik osob, především mladých lidí, se zranilo pádem do Divadelní ulice.

Divadlo vyhořelo téměř celé. Propadl se i strop a zřítil se hlavní velký lustr. Uvnitř zůstaly ohořelé trámy a zborcené, obrovským žárem pokroucené železné konstrukce. Hasiči udělali, co mohli. Především ochránili Prozatímní divadlo a sousední ohrožené budovy, Lažanský palác i velký objekt České spořitelny, dnešní sídlo České akademie věd. Někteří ze zasahujících hasičů se i těžce zranili. Alois Kareš z Vysočan spadl ze střechy a stejně tak i Michal Fiala, který před ohněm hájil dům čp. 1010 na Ferdinandově třídě, dnešní Národní. Druhý jmenovaný byl vdovec a doma měl čtyři nezaopatřené děti.

K požáru se postupně sjížděly další dobrovolné hasičské sbory z pražského okolí. V tomto smyslu obsahuje zajímavou zmínku Pamětní spis vydaný v roce 1903 na oslavu 25letého trvání sboru dobrovolných hasičů města Zbraslavi. Ke dni 13. srpna 1881 je napsáno: „Při požáru nového Národního divadla v Praze vyjel sbor se stříkačkou směrem k Praze, byl však z obce Lahovické ku zpáteční cestě donucen, seznav, že požár ten příliš daleký jest."

Zprávy o požáru přinesl tehdejší tisk v černém orámování na titulních stranách doplněné kresbou hořícího divadla. Záležitost byla oprávněně vnímána jako národní katastrofa.

Dva dny po požáru, 14. srpna 1881, vyšel v Národních listech tento článek: „Návštěva žároviště. Včera odpoledne navštívila zříceniny Národního divadla dvorní dáma císařovny Marie Anny, paní hraběnka Taaffeová s dvorním lékařem p. dr. Janingem. Téže doby zavítal do zřícenin také p. purkmistr (Emilián rytíř Skramlík – pozn. autorů), doprovázen 2 obstárlými důstojníky. Při pohledu na způsobenou strašnou spoustu dali se všichni do hlasitého pláče."

Ustavená vyšetřovací komise pro zjištění příčiny požáru označila za viníky dva zámečníky firmy Deckert a Homolka, kteří toho dne odpoledne letovali na střeše budovy pomocí boraxu, mosazi a plechových kamínek s dřevěným uhlím objímky pro hromosvod. Rozpálené uhlíky pak vysypali do okapového žlabu a údajně pouze nedbale uhasili. Oba řemeslníci, Emil Jenisch a Vácslav Ziniburg, stanuli před soudem a byli odsouzeni k týdennímu vězení zostřenému dvěma posty. Od té doby byla tato příčina požáru několikrát zpochybněna.

Hněv veřejnosti se obrátil proti hasičům, především proti jejich organizačnímu systému. To stálo post jejich velitele Lammera, který musel odejít do výslužby. Byl mu však, vzhledem k předchozí délce jeho služby, ponechán celý plat 1050 zlatých.

Ještě ze školních čítanek si pamatujeme, že Češi tváří v tvář této pohromě, doslova ještě v záři požáru, začali okamžitě konat sbírky na obnovu Národního divadla. Tentokrát se potřebné finanční prostředky sehnaly rychle. Příspěvky zasílaly instituce, města, obce i jednotlivci, a to jak z Čech, Moravy a Slezska, tak ze zahraničí.

Velkou pomocí byly i vyplacené pojistné náhrady. Je možná méně známo, že První česká vzájemná pojišťovna, založená již roku 1827, předchůdce dnešní České pojišťovny, od roku 1870 používající název První český c. k. priv. ústav ku vzájemnému pojištění proti škodám z ohně a krupobití v Praze, poskytla ze svého finančního přebytku za rok 1872 stavebnímu fondu pro české Národní divadlo částku 2 000 zlatých. V roce 1880 se tato pojišťovna svým jednorázovým příspěvkem 3 000 zlatých na stejný účel stala zakládajícím členem stavby Národního divadla. Navíc, a to se brzy ukázalo jako velmi důležité, jej přijala do své pojišťovací ochrany. Proto když divadlo vyhořelo, zaplatila pojišťovna na pojistném 297 869 zlatých. Byla to bezkonkurenčně největší náhrada zaplacená tímto ústavem v 19. století. Jistě to byla pro pojišťovnu obrovská finanční ztráta, na straně druhé potom výborná reklama, jasný signál potenciálním klientům, že je schopna plnit své pojišťovací závazky beze zbytku.

Nabídka architekta Josefa Zítka na vypracování plánů obnovy nebyla přijata, naopak mu bylo vyčítáno, že zanedbal bezpečnostní opatření i to, že v hledišti bylo několik míst, ze kterých bylo velmi špatně slyšet. Nová budova Národního divadla byla v letech 1882 –1883 vystavěna s použitím architektury Josefa Zítka podle plánů architekta Josefa Schulze (1840 –1917). Objekt opět získal hodnotnou výzdobu od předních českých výtvarných umělců. Zatímco stavba první budovy stála 1 824 805 zlatých, dostavba po požáru 1 385 912 zlatých. Na programu prvního představení v obnoveném Národním divadle byla opět Smetanova opera Libuše. Stalo se tak 18. listopadu 1883.

Koniec ukážky

Table of Contents

PŘEDMLUVA

I VODÁRNA MŮŽE VYHOŘET

POŽÁR NÁRODNÍHO DIVADLA