Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Na hraně

Vydání první

Copyright © 2019 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2345. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Tight Rope vydaného

nakladatelstvím Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York v roce 2019

Český překlad © 2020 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Obálka © 2020 Emil Křižka

Motiv na obálce © Shutterstock.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1328-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1329-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Amanda Quick

NA HRANĚ

Ritě Frangieové, jejíž umělecké oko

mě nikdy nepřestane udivovat.

Děkuju ti za další senzační obálku.

A jako vždy s láskou Frankovi.

1

Před šesti měsíci…

„Lítej pro mě, princezno,“ řekl vrah. „Když poletíš, nechám tě žít.“

Lhal.

Amalie Vaughnová věděla, že na ni smrt čeká na vrcholku zavěšeného žebříku. Neměla na výběr a musela vyšplhat na úzkou platformu. Dlouhý drátěný náhrdelník s provlečenými korálky z černého skla byl jako garota kolem jejího krku. Vraždící chytač ho používal jako řetěz, kterým ji mohl ovládat.

Vyrazil za ní po žebříku. Černý náhrdelník jí visel ze zad v jeho dosahu. Tu a tam za něj tvrdě zatahal, aby jí dal najevo, že jí může rozříznout hrdlo, kdykoliv se mu bude chtít.

Na platformu už zbývala jediná příčka. Ráno najdou její tělo a ona se ocitne na titulní stránce místních novin. Létající princezna zemřela při tragické nehodě.

„Dneska jsem tě sledoval létat při večerním představení,“ řekl Vraždící chytač. „V tom kostýmu jsi vypadala úchvatně. Téhle chvíle jsem se ani nemohl dočkat.“

Jeho hlas zněl jako přízračná parodie zamilovaného broukání. Snažil se ji přemluvit, okouzlit a svést k záhubě, ale nedokázal skrýt horečnaté vzrušení.

Už skoro vylezla až na vrchol žebříku. Když sklopila pohled, uviděla, že je podlaha osvětlená dvěma řadami luceren. Nebyla tam žádná záchranná síť. Vraždící chytač připravil scénu velice pečlivě, jako by se chtěl předvést před publikem.

Jeho skutečné jméno znělo Marcus Harding. Byl najatý jako dělník. Pracoval dobře. Provazochodci a artisti na visuté hrazdě Ramseyho cirkusu vždycky uspořádání lan kontrolovali, než šli cvičit nebo na představení. Jejich životy závisely na dovednostech lidí, kteří vše dávali dohromady.

Marcus Harding byl odborník – a jen zručný dělník věděl, jak sabotovat vybavení, aby smrt artisty vypadala jako nehoda.

Takhle umřeli tři akrobaté v těch dalších putujících cirkusech, pomyslela si Amalie. Policie v malých městečcích, kde byli ti umělci zabiti, došla k závěru, že oběti zemřely při tragických nehodách, nebo šlo možná o sebevraždu. Jenže teď bylo jasné, že šeptané zvěsti, které se šířily v cirkusovém světě, byly pravdivé. Muž, jemuž se říkalo Vraždící chytač, nebyl jen děsivá legenda. Byl opravdový.

Před chvílí ji probudil s nožem přitisknutým ke krku. Vytáhl ji z lůžka v maringotce, přetáhl jí přes hrdlo černý drátěný náhrdelník a přinutil ji, aby vyšla ven.

Pak ji strčil do potemnělého tichého šapitó a přinutil ji, aby vyšplhala po žebříku na plošinu.

Lehkost a dovednost, s nimiž ji následoval, jí napověděly, že je na lana a visuté hrazdy zvyklý. Byla si jistá, že kdysi sám vystupoval.

Třásla se tak silně, že se na žebříku jen stěží udržela. Vyrostla v cirkusu a na hrazdě se učila od raného věku. Byla na ni zvyklá stejně jako na kolo nebo na auto. Ale dneska v noci se chvěla, a nejen proto, že věděla, že ji chce Harding zabít. Bojovala ještě s něčím dalším než jen s panikou. Smysly měla jako v mlze.

Došlo jí, že ji vrah něčím omámil. Musel ji během večera otrávit, nejspíš při večeři. Všichni jedli stejné masové hašé a zeleninovou polévku podávanou ze stejných hrnců, ale Harding jí to mohl nasypat do jejího jídla.

Ten večer zůstala sama. Ostatní účinkující a klauni, trenéři zvířat, prodavači lístků a dělníci byli stále ve městě, oslavovali překvapivě úspěšnou štaci v Abbotsvillu. Ramseyho cirkus patřil k jedněm z mála putovních představení, která přežila nejhorší ekonomickou katastrofu, jež následovala po krachu na newyorské burze v roce 1929, ale potýkal se s finančními potížemi. Akciový trh se zhroutil před téměř deseti lety, ale většina země se stále snažila uniknout ze stínu deprese. Prodané lístky v posledním týdnu byly vzácnou výjimkou v jinak bezútěšné sezoně.

K ostatním se nepřidala a šla brzy do postele, protože se necítila dobře. Nemohla si dovolit onemocnět. Patřila k hlavní atrakci. Závisela na ní celá cirkusová rodina.

V hlavě se jí pomalu rozjasňovalo, ale srdce jí stále bušilo příliš rychle. Došplhala na vrchol žebříku a přešla na malou plošinu. Chytila se jedné kolmé tyče, která držela úzké prkno, na němž stála, a zhluboka se nadechla, aby si pročistila myšlenky.

Jediná dobrá zpráva představovala skutečnost, že už Harding nemohl dosáhnout na černý náhrdelník. Zarazil se o pár příček níž, jeho pás byl ve stejné úrovni jako plošina. Došlo jí, že se bojí vystoupat na prkno vedle ní. Moc prostoru tu nebylo. Možná se obával, že pak bude příliš zranitelný. Nebo se děsil možnosti, že by se ho pokusila vzít s sebou, až bude padat dolů.

Bez sítě.

„Je na čase vzlétnout,“ prohlásil Harding. Jednou rukou se přidržoval žebříku a druhou vytáhl nůž. Pomalu mávl ostřím ze strany na stranu, jako by se ji snažil zhypnotizovat.

„Když uděláš, co ti řeknu,“ pokračoval, „a jestli jsi na hrazdě vážně tak dobrá, jak všichni tvrdí, jestli jsi opravdická Létající princezna, nechám tě žít.“

V tu chvíli Amalie zaslechla vysoké tlumené hihňání. Vycházelo z potemnělého prostoru sedadel. Někdo je sledoval. Dneska v noci proti sobě měla ne jednoho, ale dva lidské netvory.

Nikdy nedej před publikem najevo, že se potíš.

„Oba víme, že mě žít nenecháš,“ namítla, zatímco se snažila potlačit strach a účinky omamné látky. „Něco takového si nemůžeš dovolit, protože vím, kdo jsi. Můžu tě identifikovat. Takže mě samozřejmě musíš zabít.“

„Leť, ty hloupá huso. Je to tvoje jediná šance. Jestli nepředvedeš, co umíš, podříznu ti krk a shodím tě z plošiny.“

Ze stínů se ozvalo další hihňání.

„Kdopak je ten tvůj kamarád v publiku?“ zeptala se.

„Jestli chceš žít, zavři pusu a leť.“

Nervy a smysly už měla trochu klidnější. Nacházeli se na jejím území. Byla Létající princezna. Hrazda byla její království. Tady vládla ona. A nikdy nepracovala se sítí.

„Jistě.“ Chytila tyč, jako by se připravovala na vystoupení. „Kolikrát už jsi tohle dělal? Říká se, že v posledních několika měsících byly zabity minimálně tři artistky. Zavraždil jsi je všechny sám? Nebo jsi potřeboval pomoc?“

„Leť, nebo zemři, princezno.“

Harding ji sledoval hadíma očima. Vycítila, že je však taky trochu rozrušený. Nedržela se scénáře. Na to nebyl zvyklý.

Pohrávala si s tyčí, zkoušela ji. Intuice artistky ji varovala, že něco není, jak má být. Harding určitě poškodil vybavení. Pokud se na hrazdu spustí, spadne dolů.

„Nepoletím pro tebe,“ prohlásila. „Jestli mě chceš zabít, budeš muset vylézt ke mně na plošinu. A na to nemáš kuráž.“

Harding zahřímal a zdolal posledních pár příček žebříku s nožem namířeným na její břicho.

„Nejdřív tě vykuchám,“ zavrčel.

V okamžiku, kdy přelézal ze žebříku na plošinu, byl nejzranitelnější, protože v jedné ruce musel držet nůž a druhou se zachytil tyče.

Své úžasné reflexy a smysl pro rovnováhu podědila po svém otci. Taky měla to, čemu její otec říkal intuice artisty. Teď se na ni spolehla.

Vrazila konec tyče hrazdy do Hardinga, zrovna když se po ní vrhl. Kov narazil do paže, v níž třímal nůž. Zbraň neupustil, ale útok ho překvapil a odklonil mu ruku. Minul ji o centimetry a napřáhl se na další ránu.

„Ty bláznivá mrcho,“ zařval Harding.

„Živím se létáním na hrazdě a dělám to bez sítě,“ odtušila. „Samozřejmě že jsem blázen.“

Praštila ho tyčí do ruky s nožem.

Zareagoval instinktivně, zvedl paži, aby úder odblokoval. Jenomže to byla finta. Amalie trhla tyčí zpátky a znovu zaútočila, kovovou částí mířila jako oštěpem.

Rozezleně upustil nůž a místo toho chytil tyč. Zatáhl za ni, aby ji vytrhl Amalii ze sevření.

V tom okamžiku ji pustila.

To Harding nečekal. Jednou rukou se stále přidržoval konstrukce po straně plošiny, ale ztratil rovnováhu. Instinktivně se chytil tyče, jako by ho dokázala udržet, kdyby spadl.

Přidržela se svislé podpěry po straně a vykopla, přičemž mu jednu nohu srazila z plošiny.

Zakymácel se na stranu, stále se držel tyče v zoufalé snaze nabýt rovnováhu.

Poškozené vybavení se zlomilo. Tyč vylétla z lan. Harding ji pustil, ale čekal o zlomek vteřiny déle, než bylo potřeba. Ve světě akrobacie, když jste pracovali bez sítě, znamenal zlomek vteřiny v načasování katastrofu.

Snažil se držet podpůrné tyče, ale teď už visel ve vzduchu. Dlaň ruky, za níž se držel, musel mít zpocenou přívalem paniky, takže mu tyč vyklouzla.

Svezl se z plošiny a zřítil se přímo dolů. Nocí zazněl náraz jeho těla, jež dopadlo na zem dole.

Potemnělý stan sevřelo děsivé ticho. Amalie se okamžik nedokázala ani pohnout. Byla fascinovaná pohledem na zhroucené tělo na podlaze.

Zvuk poplašených kroků ji vytrhl z transu. Vybavila si pozorovatele. Rychle se otočila a pátrala ve stínech. Koutkem oka zahlédla tmavou postavu rychle uhánějící uličkou mezi sedadly směrem k východu.

Pozorovatel zmizel do noci.

Musela se ze všech sil soustředit, aby se dostala po žebříku zpátky dolů. Než slezla na zem, třásla se tak silně, že se stěží udržela na nohou. Slyšela o artistech, kteří ztratili odvahu. Uvažovala, jestli se jí právě děje totéž. Co bude dělat, pokud nedokáže létat?

Hardingův nůž našla na zemi nedaleko od jeho těla. Velice pevně ho sevřela. Když se dostala k východu ze stanu, zaslechla hřmění vozidla, jež uhánělo plnou rychlostí. Zvuk se rychle ztrácel v noci. Pozorovatel utekl ze scény.

Mělo by ji to uklidnit. Dneska v noci se druhého útočníka nejspíš nemusí obávat. Jenže to taky znamenalo, že netvor, který se hihňal v očekávání jejího smrtelného pádu, je stále naživu.

2

Amalie poznala, že se stalo něco hodně špatného, když robot jménem Futuro přinesl na jeviště kufřík. Šlo jen o drobnost, cosi ve výrazu doktora Normana Pickwella nepůsobilo správně.

Pickwell stál na pódiu na druhé straně. Bylo mu hodně přes čtyřicet, měl pečlivě zastřižené vousy a zlaté brýle. Právě stroji nařídil, aby odnesl kufřík za oponu, nechal ho tam a vrátil se na jeviště s čajovým tácem.

Nikdo v divadle si zřejmě nevšiml překvapeného výrazu, který se mihl Pickwellovi ve tváři, když se Futuro objevil s kufříkem namísto tácu. Amalie ovšem strávila velkou část svého života předváděním nebezpečných kousků před zraky diváků. V téhle práci znamenal sebemenší špatný odhad ve vzduchu katastrofu. Intuici měla vybroušenou jako ostří žiletky.

Pickwell před chvílí přednášel publiku o divech budoucnosti, kdy většinu práce budou odvádět roboti. Nyní byl zřetelně nervózní.

Rychle se však vzpamatoval.

„Futuro, polož ten kufřík a zvedni vázu s květinami na tom stolku,“ nařídil.

Amalie pohlédla na svou tetu Hazel, která seděla vedle ní. Hazel uchváceně sledovala scénku. Očividně si nevšimla, že se na jevišti děje něco divného. Byla fascinovaná.

Robot připomínal svým tvarem člověka, s překvapivě elegantním hliníkovým tělem. Nevypadal jako jeden z těch hranatých, robustních výtvorů na obálkách Neuvěřitelných příběhů nebo Populární mechaniky. Hlava působila jako posmrtná maska nějakého starověkého egyptského faraona.

Skryté motory zavířily a zahučely, když Futuro poslechl Pickwellovy příkazy. Oči o velikosti světla baterky zazářily tajemným modrým svitem, když robot neohrabaně zamířil přes jeviště a odložil kufřík na stolek.

Zdálo se, že Futuro okamžik uvažuje, než zvedl vázu s květinami ve dvou kovových rukou.

Doktoru Pickwellovi se očividně poněkud ulevilo, ale Amalie měla dojem, že vynálezce stále působí trochu rozrušeně.

„Jak vidíte,“ oznámil Pickwell publiku, „Futuro je schopný provádět tolik úkolů, které člověk očekává od dobře vyškoleného majordoma. Dle mého názoru je můj vynález pouze prvním z mnoha mechanických lidí. V budoucnosti roboti osvobodí lidstvo od nebezpečné práce, kterou nyní provádějí v dolech, loděnicích a v továrnách.“

Muž v přední řadě vyskočil. „Chcete říct, že nás ty zatracený stroje připraví o práci? Jak si průměrný dělník vydělá na živobytí, když za něj budou makat roboti?“

Divadlem se neslo nesouhlasné mumlání. Palác byl elegantní místo ve velice elegantním městě Burning Cove. Publikum se skládalo především z lidí, kteří si zakoupili lístky, protože chtěli žasnout nad divy a především se bavit. Většina mužů měla na sobě večerní obleky. Ženy si oblékly úchvatné koktejlky a boty na podpatcích. Amalie měla podezření, že jen málo z těch, kteří sedí na sedadlech z rudého sametu, někdy pracovalo v nějakém dole, loděnici či v továrně.

Lístky na předvedení Futura byly drahé a nedaly se sehnat jen tak. S Hazel sem mohly přijít jen díky tomu, že jim vynálezce poskytl volné vstupenky. Doktor Pickwell bydlel v jejich nově otevřeném penzionu. Vynálezce byl ve skutečnosti první a dosud jediný host v penzionu Skrytá pláž.

Amalii zaujalo, že je v publiku řada význačných osobností městečka, včetně Olivera Warda, majitele největšího hotelu Burning Cove. Jeho žena Irene, reportérka Zpravodaje Burning Cove píšící o zločinech, seděla vedle něho. V ruce držela blok a tužku. Doprovázel je Oliverův strýc Chester Ward, který byl prý také vynálezcem. Chester se svými rozcuchanými šedivými vlasy a brýlemi vypadal spíš jako nějaký šílený vědec z jakéhosi hororového filmu. Ukázku sledoval se směsicí fascinace, a jak Amalie vycítila, i hlubokého podezření.

Luther Pell, majitel nejvyhledávanějšího nočního klubu jménem Ráj, zabíral sedadlo v druhé řadě. Ani Pell nebyl sám. Do divadla s ním přišli dva lidé. Amalie předpokládala, že ta sofistikovaná žena v elegantních šatech vedle něho bude Raina Kirková, jediná soukromá vyšetřovatelka v Burning Cove. Povídalo se, že spolu mají slečna Kirková a Luther Pell poměr.

Muž na sedadle po Pellově druhé straně byl cizinec. Amalii nepřekvapilo, že ho ani ona, ani Hazel nepoznávají. V městečku byly také nové. Neznaly tu spoustu lidí. Jenomže podle zvědavých a zamyšlených pohledů od okolního davu se dalo usuzovat, že ten cizinec nepatří mezi místní.

Protože to byl zřejmě Pellův známý, automaticky byl zajímavý a pravděpodobně i nebezpečný. Přece jen se šuškalo, že má Luther Pell kontakty v podsvětí. Pokud to byla pravda, dalo se usuzovat, že každý jeho přítel bude mít nějaké napojení na zločinecký svět.

„Robotů se nemusíme bát,“ prohlásil doktor Pickwell. Bylo jasné, že ho představa, že by umělí lidé nahradili dělníky, rozčilovala. Zvýšil hlas, aby byl slyšet přes mumlání davu. „Jen si představte, že by tyhle stroje mohly nahradit vojáky. Války budou v budoucnu vedeny roboty, ne lidskými bytostmi. Pomyslete na všechny ty životy, které budeme moct zachránit.“

„Jste blázen,“ zavolal někdo. „Chcete stvořit roboty, kteří dovedou zabíjet? Co když se tyhle vaše přístroje rozhodnou obrátit proti svým stvořitelům a pokusí se nás zničit?“

„Nebuďte směšný,“ vyštěkl Pickwell. „Roboti nejsou nic víc než jen mechanické stroje. V podstatě se nijak neliší od aut, která řídíme, nebo od rádií, díky kterým posloucháme zprávy.“

„Futuro mi připadá docela dost nebezpečný,“ vykřikl muž v přední řadě.

„Nesmysl,“ namítl Pickwell. „Dovolte mi předvést, jak může být Futuro užitečný. Futuro, jaká je předpověď počasí na zítřek?“

Robot odpověděl skřípavým, prázdným hlasem. „Ráno bude mlhavo, ale kolem poledního už vysvitne slunce a oteplí se. Není očekáván žádný déšť.“

Pickwell se obrátil na publikum. „Představte si, jaké by to bylo, kdybyste měli Futura k dispozici u sebe doma. Nepotrvá dlouho a budou existovat roboti, kteří dovedou vařit a uklízet a prát.“

Diváci už si však Pickwella nevšímali, protože se Futuro dal opět do pohybu.

„Co ta věc provádí?“ zašeptala Hazel.

„Nemám tušení,“ špitla Amalie.

Spolu s ostatními sledovaly, jak robot otevírá kufřík, který právě umístil na stolek. Pickwell si konečně uvědomil, že přišel o pozornost publika. Otočil se na pódiu, aby zjistil, co se děje u stolku.

Futuro sáhl do kufříku a vytáhl zbraň.

Publikum kolektivně zalapalo po dechu.

„Ne,“ vyjekl Pickwell. „Futuro, nařizuju ti, abys tu zbraň odložil.“

Robot stiskl spoušť. Dvakrát. Výstřely zahřímaly divadlem.

Pickwell sebou trhl pod nárazem kulek. Otevřel ústa, aby vykřikl, ale nedokázal promluvit. Pak se zhroutil na záda.

Futuro klidně odklapal z jeviště a zmizel za oponou.

Amalie ohromeně zírala na nehýbající se postavu na pódiu. Je to jen trik, pomyslela si. Musí jít o nějakou bizarní šarádu, která má diváky šokovat.

Většina lidí si očividně myslela totéž. Zůstávali na svých místech a ani se nehnuli. Tvářili se ohromeně.

Ne všichni však byli ztuhlí šokem. Amalie zahlédla koutkem oka pohyb. Když se otočila, zjistila, že Luther Pell a ten cizinec, který ho doprovázel do divadla, opustili svá místa a míří ke schůdkům na jeviště. Pohybovali se rychle, skoro jako by očekávali nějaké potíže.

Když dorazili na pódium, přidal se k nim Oliver Ward, který kráčel s překvapivou rychlostí vzhledem k tomu, že znatelně napadal na nohu a musel používat hůl. Jeho žena Irene mu byla v patách. V ruce držela zápisník.

Luther Pell a ten cizí muž zmizeli za oponou. Ward si klekl vedle Pickwella a rozepnul vynálezcovo smokingové sako, aby odhalil krví nasáklou bílou košili.

Manažer divadla očividně sledoval ukázku z poslední řady. Přihnal se prostřední uličkou.

„Je tu nějaký doktor?“ zavolal.

Amalie uviděla, jak se zprostředka uličkou rychle blíží jakýsi muž ve středním věku.

„Já jsem lékař,“ prohlásil hlasitě. „Zavolejte na pohotovost.“

Manažer zmizel v postranních dveřích, nejspíš hledal telefon.

Ward se na jevišti oběma rukama snažil zastavit krvácení. Doktor k němu přistoupil a rychle se pustil do ošetření.

Zpoza opony se vynořil Luther Pell. Podíval se na Olivera Warda a zavrtěl hlavou. Ward se tvářil pochmurně.

Zpoza závěsu konečně vyšel i ten cizinec. Zrovna sahal do bílého večerního saka. Amalie zahlédla cosi kovového, než elegantně střižený kus oděvu spadl zpátky na místo.

Trvalo jí pár vteřin, než jí došlo, čeho byla právě svědkem. Pak pochopila. Jako každý pořádný člen zločinecké bandy přišel přítel Luthera Pella do divadla ozbrojený.

3

„Tohle je katastrofa,“ konstatovala Hazel. „Jsme zruinované. Naprosto zničené. Takovou hrůzu prostě nemůžeme přežít.“

„Nějak to vyřešíme,“ namítala Amalie. „Musíme to nějak vyřešit.“

„Ne,“ kvílela Hazel, „skončily jsme. Pamatuj na má slova, zítra ráno budou všichni v městečku tvrdit, že je tohle místo doopravdy prokleté. Takové řeči nemůžeme přežít.“

Přešla přes vznosně vybavený přijímací pokoj vily a zastavila se před černou lakovanou skříňkou s alkoholem. Popadla lahev koňaku, vytrhla zátku a nalila si štědrou dávku do skleničky. Napila se na posilněnou a přelétla okolí pohledem.

„Zatraceně,“ vydechla. „Všechno to vypadalo tak dokonale.“

Když šlo o drama, pomyslela si Amalie, Hazel Vaughnovou nedokázala předčit žádná hollywoodská herečka. Kdysi bývala hlavní hvězdou Ramseyho cirkusu, jednou z Úžasných létajících Vaughnových. Okouzlovala diváky svými odvážnými kousky. Nyní byla ve středním věku, ale stále věděla, jak si získat publikum.

Amalie se podívala na koňak a usoudila, že by si dala taky. Zvedla se z masivní kožené pohovky a přešla ke skříňce s alkoholem. Vzala lahev a nalila si dvojitého panáka.

„Víš, co se říká o tom, že je něco příliš dobré, než aby to byla pravda,“ prohodila.

„Kdybychom měly peníze, najala bych si právníka a zažalovala toho realitního makléře, který nám tenhle dům prodal.“

„No, žádné peníze nemáme, a stejně pochybuju, že bychom vyhrály.“ Amalie se rozhlédla po velké místnosti. „Vážně je to tu pro penzion, který jsem si představovala, ideální.“

Navzdory blížící se katastrofě staré sídlo milovala. Stále nemohla uvěřit, že jí patří tak nádherný vysněný dům. Velká vila na Ocean View Lane vypadala, jako by byla postavena na objednávku do nějakého hollywoodského filmu, jako scéna ze sluncem zalitého Středomoří. S prostornými pokoji s vysokými stropy, masivním kamenným krbem, obkládanými zdmi a kouzelnými kachličkami to byl nádherný příklad obnoveného španělského koloniálního stylu. Korunovaný nízkou střechou s červenými taškami se dům tyčil do výšky tří pater na rozlehlých pozemcích obehnaných zdí.

Zahrada byla bujná a zelená. Vzduch voněl po pomerančovnících a grapefruitovnících. Stíněný altánek porostlý vinnou révou poskytoval příjemné útočiště. Za domem se nacházela prosklená zimní zahrada a široké nádvoří, které představovalo překrásné prostředí, kde mohli hosté posnídat a dát si čaj.

Dvě patra nad přízemím byla navržena tak, aby se do nich vešlo značné množství hostů hollywoodského magnáta, který tu chtěl pořádat opulentní večírky.

Dechberoucí scénu doplňovaly výhled na třpytící se Pacifik a snadný přístup k ukryté pláži.

Dokonalé, pomyslela si Amalie. Až na tu pitomou kletbu.

„Ten makléř tě měl varovat ohledně minulosti vily,“ ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1

2

3