Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Někdo to rád skotské

Vydání první

Copyright © 2015 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2344. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Some Like It Scot

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York v roce 2015

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1325-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1326-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Suzanne Enoch

Někdo to rád skotské

Čtvrtý díl série

Skandální Skotové

Kapitola jedna

Lord Munro MacLawry se plížil vpřed a holá kolena se mu zarývala do měkkého, mechovitého terénu. Mrazivý vítr mu zvedal černé vlasy z čela; obešel půlku údolí, aby se udržel proti větru. Černo-bílo-červený kilt měl obnošený, a barvy tedy byly tlumené ještě dřív, než se začal plazit blátem a ostružiním, protože nebyl tak hloupý, aby se vydal na lov ve svátečním kiltu.

Samozřejmě si mohl vzít kalhoty a pak by měl kolena zakrytá, ale nebyl žádný zatracený Angličan. Nelovil ze sportu a nesnažil se předvádět před nějakými zatracenými anglánskými lordy a dámami, kteří považují za neotesanost, když se člověk při pohybu zpotí. Chtěl mít sakra k večeři zvěřinu a při současném chaosu, panujícím na hradě Glengask, bylo nejjednodušším způsobem, jak toho dosáhnout, přinést si ji sám.

Když se ocitl na hřebeni nízkého návrší, zastavil se, natáhl se na břicho a poslouchal vítr ve větvích borovic a volání alky z rákosí na západním břehu Loch Shinaig o necelý kilometr dál napravo od něj. Většinu dopoledne nepršelo, ale nad horami se hromadila mračna a každou chvíli už se déšť spustí. Bylo celkem vzato krásné ráno – ne ten klidný, jasný den, jaký upřednostňují Angláni na jih od Hadriánova valu, ale studené, deštivé, divoké ráno na Vysočině.

Ať už začne pršet, nebo nezačne, nejspíš už může zůstat v údolí jen jednu až dvě hodiny. Potom markýz z Glengasku zburcuje polovinu domácnosti, aby se vydala jeho nejmladšího bratra hledat. To bylo jisté ještě víc než nadcházející bouře.

Tím, že vyšel z domu sám, jednoduše porušil nejméně půl tuctu pravidel svého bratra Ranulfa – a tudíž celého MacLawryho klanu. Munro si dopřál pochmurný úsměv. Sakra, kromě toho, že je v divočině sám, se ani nikomu neobtěžoval sdělit, kam jde, nevzal si s sebou štolbu či jednoho z Ranulfových ohařů, neměl teplý kabát, nedržel se na dohled od hradu Glengask a… Počítal na prstech. No, každopádně nejmíň pět porušení. To už stačilo na velkolepé dopoledne, bez ohledu na počasí.

Příliš mnoho hromských pravidel, a podle jeho názoru příliš mnoho lidí ochotných je dodržovat bez řečí. Bodejť, chápal jejich důvody – soupeření s jinými klany, bandité, pytláci, nevyzpytatelnost skotského terénu a počasí – ale za sedmadvacet let svého života už zažil mnohem horší věci. Záměrně. Vyspat se s dvěma sestrami pod stejnou střechou, házet kládami, které vážily skoro tolik jako on, a zúčastnit se několika dost bezbožných rvaček, to nebyla ani špička ledovce.

S pousmáním, které mu zanechalo v ústech chuť hlíny, se Munro znovu začal sunout vpřed, plazil se pod úrovní vyvrácených balvanů a nízkých, větrem ohnutých keřů, dokud nezahlédl kus vysoké, který pronásledoval už od rozbřesku. Osamělý jelen; podle rozměrů paroží už pár let za zenitem. Nejspíš ho svrhl z trůnu nějaký mladší samec a teď usoudil, že je mu stejně milejší mládenecký styl života.

No, s tím Munro rozhodně dokázal sympatizovat. Za uplynulého půldruhého roku oba jeho starší bratři i mladší sestra uzavřeli manželství, takže zůstal ze sourozenců MacLawryových jediný nezadaný. Bylo toho cukru a růží dost, aby se mu z toho zkazily zuby, a pak sedm měsíců po první svatbě začal přicházet příval škvrňat. Každý už měl po jednom, další se má narodit za pár týdnů a – pokud se nemýlil, páté chystá debut na jaro. Jeho generace MacLawryových je zjevně nadmíru plodná.

A měl z nich ze všech radost. Víc než radost. Ovšem i když mu nevadilo být strýček Munro a nechat po sobě čurat nemluvňata, sám o rodičovství nestál – kvůli tomu, co to znamenalo. Jen jedno děvče na celý zbytek života? Co je to za nesmysl? Držel se při zemi navzdory své výšce a sunul se dál na dostřel od jelena.

Při svatém Ondřeji, je nejmladší ze tří mládenců a markýzi už se jeden mužský dědic narodil. Nemá rod, za který by nesl odpovědnost, ani potřebu zplodit syna, jenž by zdědil titul, a ať už sourozenci začali naznačovat cokoli, hodlá si užívat dál, dokud se mu důležité partie neopotřebují a neupadnou.

Munro spustil pušku do palebné pozice, zavřel jedno oko a zadíval se do železného hledí. Vůbec mu nevadilo trávit noci, s kým chtěl, a za dne si dělat, co se mu zlíbí. Pro jelena však nepřítomnost stáda, které by mu pomáhalo dávat pozor na nepřátele, znamenala, že skončí jako chutná pečínka na MacLawryho hodovní tabuli. Jelen spustil hlavu k pastvě a Munro vydechl, pak stiskl spoušť.

Ozvěna se rozlehla jako hromobití po celém údolí a zase zpátky. Okamžik to znělo, jako by spustil palbu celý regiment červenokabátníků. Jelen padl jako podťatý.

Byla to zatraceně skvělá trefa – ale ne jeho. S puškou stále připravenou k výstřelu otevřel Munro obě oči a sledoval slabý bílý pramínek kouře z výstřelu až ke shluku hrubých skalisek po své levici. Dlouhou chvíli se nic nehýbalo a nebýt mrtvého jelena na mýtině, málem by si myslel, že ten výstřel byl dílem jeho představivosti, že se jen k houstnoucímu mrholení přidal hrom.

Zůstával nehybný, srdce mu však bušilo. Ještě pár vteřin a na té mýtině mohl být on, zralý na kulku mezi lopatky. On i jeho prostřední bratr Arran už byli postřeleni a nebyl to zážitek, který by si chtěl zopakovat z rozmaru někoho jiného.

Konečně se jeden z balvanů pohnul a proměnil se v šedou přikrývku, která se držela nízko u země a sunula se vpřed. Zpod vlněné houně vyčníval konec muškety, ale kdyby občas nevykoukla bota nebo ruka, klidně mohl mezi stromy a skalisky proplouvat divoký horský duch.

Na jihu v Anglii se prostý občan, který zabil kus vysoké na území lorda, dostal do vězení za pytláctví. Tady na severu za to mohl přijít o ruku. Ale na MacLawryho území Munrův bratr Ranulf, lord z Glengasku, běžně dovoloval každému, kdo žil na jeho rozsáhlých pozemcích, lovit pro jídlo.

Současně však bylo dobře známo, že tenhle konec údolí je oblíbeným lovištěm sourozenců MacLawryových. A bylo to sakra blízko hradu, než aby tu střílel někdo jiný než nejbližší příbuzní. Nejneobvyklejší na Munrově dnešní přítomnosti bylo to, že přišel sám. Ale nebylo to poprvé a nikdy na nikoho nenarazil. Sakra, po osmnácti měsících příměří s Campbelly si přece už člověk může vyjít na lov sám – ať už to Ranulf schvaluje, nebo ne.

Jako MacLawry by měl právo nárokovat si skoleného jelena pro sebe, to mu však připadalo nadmíru nesportovní. Podle toho, co zahlédl z pušky, šlo o předovku – což znamenalo, že kdyby ten kluk minul, neměl by čas znovu nabít, než by vysoká utekla. Rozhodně to byl výstřel hodný skotského horala.

Pokrývka znovu klesla vedle zvířete a Munro začal vstávat, připravený střelce pochválit i varovat, aby nestřílel. Když však mládenec svinul přikrývku a strčil ji do vaku, Munro svraštil čelo a znovu padl na zem.

Lovec měl na sobě hrubé kalhoty a prostou bílou košili, pracovní boty a vlněný kabát, který už určitě zažil lepší časy, což všechno korunoval rozdrbaný slamák, po obou stranách zplihlý. To však nebylo to, co upoutalo Munrovu pozornost. Spíš to byly dlouhé rudé vlasy, stažené dozadu do ohonu divoké klisny, jenž splýval pytlákovi mezi lopatkami, a záblesk bledého, na pohled jemného líčka. Ten mládenec byl děvče.

Dívka rychle a zručně vykuchala a rozbourala jelena a vzhledem k rozedranému kabátu a masu přehozenému přes rameno nedokázal Munro rozeznat další detaily postavy. Ale když už se neskrývala pod houní a viděl její chůzi i to, jak přenáší váhu, aby unesla mušketu a vak, určitě šlo o ženu.

Munro se znovu zvedl do dřepu, zatímco děvče zamířilo k západnímu konci údolí a členité rokli za ním. Jeho bratr Arran, věkem mezi ním a Ranulfem, už mu několikrát vyčetl, že se nezajímá o hádanky a záhady, pokud si nemůže jejich výsledek položit na talíř a sníst. Přesná trefa, kalhoty, dlouhé rudé vlasy a prsa však tvořily dohromady hádanku, která ho zaujala.

Držel se hodně zpátky a v úkrytu, když následoval podivně oděné děvče ven z údolí. Ano, byl velký chlap, vysoký a ramenatý jako hora a samý sval, pokud to o sobě mohl sám tvrdit, ale zatraceně dobře se uměl tiše pohybovat, když to okolnosti vyžadovaly. Cizinec, který považuje za dobrý nápad lovit na MacLawryho území – téměř na dostřel od hradu Glengask – inu, to byla okolnost sama o sobě, i kdyby se do rovnice nepřidalo děvče.

MacLawryové přijímali domkáře z jiných klanů už léta, prakticky od doby, kdy začalo to zatracené vyklízení Vysočiny, ale kvůli bezpečnosti se Munro nebo některý z jeho bratrů buď sešli s každým z uprchlíků a potřásli si rukou, nebo zařídili, aby to udělal některý důvěryhodný MacLawryho podnáčelník – a aby se ujistil, že rybář je rybář, a ne nějaký hrdlořez z Campbellova, Buchananova, Fraserova či jiného klanu. Ničemu by neprospělo dovolit nějakému potížistovi vetřít se do těsné blízkosti rodiny a rozpoutat další válku klanů.

V uplynulých osmnácti měsících nejčastěji zařizování uvítání a setkání s nově příchozími usedlíky připadlo jen jemu; Ranulf a Arran byli zaneprázdněni jinak, když odjeli do Londýna, zamilovali se a oženili. Nevybavoval si však, že by se setkal se ženou v kalhotách nebo o ní i jen slyšel, a byl si celkem jistý, že něco takového by určitě nezapomněl.

Pokud šlo o místní děvčata, s většinou z nich se dobře znal. Velmi dobře znal. Byla mezi nimi přehršle rusovlásek, ale ona k nim nepatřila. Přináleželo mu tedy kvůli bezpečí rodiny přijít na to, kdo je a odkud je. Důkaz jejího střeleckého umění s mušketou už viděl.

Velké, těžké kapky deště ho promáčely až na kůži, ještě než se ocitli u užšího, vyššího konce Gleann Tàirnich, a mezi hustými stromy a balvany velkými jako domy podél stěny údolí musel zkrátit vzdálenost mezi nimi, aby ji neztratil z dohledu. Očekával, že bude pokračovat k jednomu z hloučků chalupnických chýší, které vyrašily mezi úpatími kopců a řekou. Místo toho však zamířila ke středu kaňonu a ubírala se klikatě, jak si uvědomil, po bývalé cestě. Teď už z ní zbylo sotva víc než prohlubeň vystlaná mokrým listím a spadanými větvemi. Zčistajasna končila i ta a dívka bez viditelné námahy přeskočila nízkou kamennou zídku a zmizela.

Když se Munro ocitl u rozbité zdi, zastavil se a dřepl si, aby viděl přes zborcené, mechem porostlé kameny ke zřícenině za zídkou. Haldane Abbey stálo v čele Gleann Tàirnich skoro čtyři sta let a zhruba poslední století ho nikdo neobýval. Opatství zůstalo prázdné, protože silné zimní sněžení zbortilo celou zadní část budovy a zbytek nestál za náklady na renovaci.

Bez ohledu na to se zdálo, že Haldane už prázdné není. Protože tam teklo, trosky působily pochmurně, nebezpečně nestabilně a údajně tam strašili nejméně tři bývalí obyvatelé a jeden ohař, vyhnul se Haldane příval uprchlíků od Campbellů, MacDonaldů, Gerdensů a Stuartů. Po pravdě řečeno, nikdo se nikdy neocitl v pokušení usadit se ani na dohled od něj.

Rusovláska mohla být jedním ze zdejších přízraků, usoudil, až na to, že pokud mu bylo známo, duchové nezabíjejí a neporcují vysokou a ženská strašidýlka také nechodí v kalhotách. Haldane byl MacLawryho dům na MacLawryho půdě, a kdyby chtěl, mohl by tam jednoduše napochodovat a chtít vědět, kdo se tam vetřel. Tak by za normálních okolností postupoval; sakra, sourozenci mu nezačali říkat Medvěd jen kvůli širokým ramenům. Pokud však nehodlá strávit zbytek svých dní zíráním na zborcené zdi, musí buď vyrazit vpřed, nebo ustoupit.

Za ním se ozvalo cvaknutí kovu. Munro, který už napůl stál, zkameněl. Zatraceně.

„Tohle je můj dům.“ Ženský hlas zpoza zbraně zněl tlumeně, klidně a ozývalo se v něm skotské nářečí. „Nikdo tu nebyl a já si ho zabrala. Tak odejdi, chlape, a ušetříš si pár problémů.“

A teď tu byl jako kluk nachytaný s vykasaným kiltem. Bratři by pukli smíchy. „Uznávám, že střílíš skvěle, děvče, ale víš jistě, že by sis se mnou poradila sama? A neviděl jsem tě znovu nabít.“

„Tak se pohni a uvidíme, jak jsi všímavý,“ opáčila. „Řekla jsem, že nestojím o problémy. Nechala jsem ti skoro půlku jelena, tak se vrať, odkud jsi přišel, a seber si ho, než tě o něj připraví krysy a divoké kočky a lišky.“

Zastřelit útočícího muže bylo něco docela jiného než odpravit nic netušícího jelena – a to jen v případě, že se jí vůbec podařilo vecpat kulku do staré předovky, zatímco se ubírala údolím. Současně bylo maličko znepokojivé, že přesně věděla, kde se Munro pohybuje, od chvíle, kdy skolila úlovek. On netušil, že v okruhu půldruhého kilometru od něj vůbec někdo je, dokud nevypálila. Zvolna se vztyčil, narovnal kolena a pušku držel v pravé ruce namířenou dolů k zemi. Ani tahle chvilka, ani kus zvěřiny nestály za to, aby kvůli nim jeden z nich zemřel.

„Půjdu,“ souhlasil a dvěma dlouhými kroky se od ní vzdálil. Pak se zastavil, nadechl se a obrátil se čelem k ní.

Muže, kteří ho překonali při lovu nebo v boji, by spočítal na jednom prstě – no, na žádném prstě, protože nikomu se to zatím ještě nepovedlo. Od dnešního rána to však už nemohl tvrdit o ženách. Pohled mu poněkud zakrývala mušketa, vytrvale mířící doprostřed jeho hrudi, a prastarý klobouk, který měla stažený nízko do očí, ale viděl dost, aby ji znovu poznal. Mokré šarlatové vlasy jí visely přes obličej a draly se z dlouhého koňského ohonu, přehozeného přes jedno rameno. Rovný nos, tváře se šmouhami od špíny a dešťové vody, rty, které mohly být plné a smyslné, kdyby se nesvíraly tak pevně, až z nich zmizela veškerá barva; vypadala, že je jí málo přes dvacet, a možná ani to ne.

„Tak už ses nacivěl dost, àluinn. Zmiz odtud. A nevracej se. Hádám, že na Vysočině je místa dost, aby ses mohl vyhnout tomuhle kousíčku.“

A dál mu diktovala podmínky, i když ho nazvala hezounem. Hm. „Hádám, že bych se ti mohl vyhnout,“ souhlasil a obezřetně ji nespouštěl z očí, přičemž se dal znovu na ústup. „Jestli to ale udělám, nebo ne, inu, to už je jiná otázka, že?“

„Ano. Jen si to zkus znovu, chlape. Příště už tak zdvořilá nebudu.“

Jestli tomuhle říká zdvořilost, pak to musí být náramná podívaná, když začne být hrubá. Dál couval a pohyboval se tak pomalu, aby snad pochopila, že se jí sakra vůbec nebojí. Čirou náhodou jde jen o jednu z mála situací, kdy se zdá vhodnější vyhnout se krveprolití. Je tady venku sám, koneckonců.

I tak byl v pokušení. Jak moc těžké by bylo obejít dům zezadu a ukázat zrzce, co to znamená obrátit zbraň proti MacLawrymu? Pak už by se nechvástala, že ho přemohla. Munro se zastavil v ohybu vyježděné cesty, pak se nadechl a pokračoval v cestě od zříceniny. Ano, mohl by ji vyděsit k nepříčetnosti, trochu jí pohrozit, ale pro tentokrát zvolil zdrženlivost. Opravdu ho překvapila, a když už, pak si za to zaslouží lepší reakci než zaťatou pěst. Ničemu by neprospělo, kdyby utekla dřív, než Munro přijde na to, co je zač.

Jakmile Haldane za ním zmizelo z dohledu, otočil se k němu zády a vracel se stejnou cestou zpátky k jelenovi. V dešti našla mršinu jen jedna osamělá liška a ta utekla, jen co ho uviděla. Už bylo na čase, aby mu něco projevilo zasloužený respekt, sakra.

Dokončil řezničinu, kterou dívka započala, pak si přehodil úlovek přes rameno a vydal se k Loch Shinaig a dál na sever po jeho západním břehu, dokud se za lučinou na vrcholku kopce neukázal Glengask. Trmácel se s nákladem podél boční zdi až ke vchodu do kuchyně a kopal do dveří, dokud je Timothy, jeden z lokajů, neotevřel.

„Přinesl jsem večeři,“ oznamoval Munro a s hekáním se protlačil kolem sluhy do kuchyně. Kuchařka paní Forrestová kvapně vyklízela stůl, aby na něj mohl zvíře složit.

„Kde je zadní půlka?“

Do kuchyně vstoupil prostřední z bratrů MacLawryových, Arran. Báječné. Jestli je tu Arran, pak tu budou i jeho manželka Mary a jejich dcerka Mórag. Obvykle je všechny viděl rád, ale dnes by mu bylo milejší mít sakra pár minut pro sebe. „Měl jsem hlad,“ odpověděl.

„To věřím, jestli jsi jedl zvěřinu syrovou.“

Munro se ušklíbl, obešel bratra, aby se umyl ve velkém kuchyňském dřezu, a pak zamířil do hlavní části domu. To se radši přiváže ke kůlu na hranici a zapálí ji, než aby přiznal, že ho ve střelbě překonalo děvče s padesát let starou mušketou a pak ho přepadlo ze zálohy. Takové přiznání by ho zničilo. Navždy.

Arran, který uměl zvětřit problém líp než lovecký ohař, ho následoval. „Nebyl jsi venku sám, že ne, Medvěde? Víš přece, že bys neměl.“

„Kdybych stál o společnost, vzal bych si psa. Owene, lázeň. Horkou,“ požádal, když se z ranního salonku vynořil lokaj.

„Ano, lorde Medvěde. Postarám se o vaši pušku.“

Munro mu ji podal, hlavní pečlivě sklopenou dolů. „Je nabitá,“ upozornil.

„Takže jsi toho jelena umlátil, než jsi ho snědl?“ nepolevoval Arran.

„Pořád mi říkáš, jak je venku nebezpečno, tak jsem znovu nabil. A když už to musíš vědět, zkřížila mi cestu jedna stará babka se třemi vnoučaty. Dal jsem jim dobrou večeři.“ Munro se zastavil a obrátil se čelem k bratrovi. „Ještě něco chceš vědět o mém dopoledni?“

Arran zvedl obě dlaně na znamení kapitulace. „Ne. Nechci přijít o hlavu. Pojď si se mnou a s Lachlanem zahrát kulečník, až ze sebe smyješ krev.“

„Lach je tu taky? A nejspíš i Winnie. A maličký Colin.“

„Ano. A moje Mary a Mórag. Máš s tím problém, bràthair?“

Munro se vzpamatoval. „Ne. Kdybych věděl, že je tu MacLawryho armáda, zabil bych většího jelena.“

„Nebo bys ho půlku nesnědl cestou domů.“ Arran se zasmál a plácl ho po rameni.

„Ano. Jdi pryč. Za chviličku přijdu dolů.“

Vyrůstal ve velké, hlučné domácnosti a jedinou změnou, kterou přinesli dva mrňaví kloučci a děvčátko, jeho synovci a neteř, bylo to, že MacLawryové – a v případě Lachlana a Winnie i MacTierové – teď před sebou mohli vidět budoucnost, jakou si ještě před několika málo lety opravdu nedokázali ani představit.

„Učeš si tu zatracenou hřívu, když už budeš u toho. Zcivilizuj se, ať neděsíš špunty.“

A to byl ten rozdíl. Když se dnes s košilí promáčenou deštěm a krví vracel na Glengask poté, co na něj záhadné děvče mířilo mušketou, působilo všechno tak… domácky. Před dvěma roky byli MacLawryové nejsilnější, nejdivočejší, nejprogresivnější klan na Vysočině. Dnes dopoledne by však klidně přísahal, že slyší, jak Ranulf zpívá svému sedmiměsíčnímu synovi a dědici Williamovi. Ranulf, pod jehož zamračeným pohledem se nejeden muž pomočil.

Aspoň že Munro mohl vyrazit ven na lov, i když skončil prachmizerně. Ostatní však rozhodně neměli v úmyslu vyděsit nějakého zatoulance od Gerdensových nebo Campbellových natolik, aby se vzdal. Už ne. Ne se škvrňaty v náručí, manželkami po boku a ukolébavkami na rtech.

Vykoupal se, převlékl do čistého kiltu a košile a starých holínek a pak šel vyhledat Ranulfa. Hlava MacLawryho klanu se opírala o veřeje dětského pokoje a civěla na hlučný, hemživý chaos nemluvňat a jejich maminek uvnitř. A aby to všechno hrom vzal, Ranulf se usmíval.

„Rane?“

Markýz se napřímil a obrátil se čelem k němu. „To bylo od tebe hezké, žes dal půlku jelena té vdově. Potřebují ho víc než my.“

Ovšemže už se k Ranulfovi ta báchorka donesla. Na Vysočině se toho neodehrávalo mnoho, o čem by nevěděl. „Já…“

„A až příště půjdeš na lov sám, pošlu za tebou psy.“ Ukázal na dva velké vlkodavy, ležící těsně u zdi chodby, kde se pravděpodobně snažili uniknout pozornosti nemluvňat. „Ať už máme mír s Campbelly, nebo ne, pořád bys byl pro někoho vítaná kořist.“

Munro kývl. Mohl vznést námitky, ale prohrál by. Snazší bylo jednoduše souhlasit a pak ignorovat varování. „Šel jsem kolem Haldane Abbey,“ pronesl místo souhlasu. „Celé jižní křídlo už spadlo.“

„Léta jsem na opatství ani nepomyslel.“ Markýz naklonil hlavu ke straně. „Co tě zahnalo pěšky tak daleko na jih?“

„Nikomu jsi ho nepředal, že ne? Nějakému domkáři a jeho příbuzným? Měl jsem dojem, že vidím kolem lidské stopy. Staré, ale vzbudilo to ve mně zvědavost.“

„Ne. Netroufl bych si tam nikoho poslat ani na jedinou noc.“ Ranulf se na něj zadíval. „Víš, že to znamená problém?“

Sakra. To poslední, o co stál, bylo poslat tam mládence, aby se dozvěděli od děvčete v kalhotách, že už na něj mířilo zbraní. „Spíš tam asi nějací kluci z vesnice hledali v létě duchy. My jsme to dělávali.“ Pokrčil rameny. „Až tam budu mít cestu příště, podívám se důkladněji, abych se ujistil.“

„Až se tam příště vydáš s Debnym nebo někým z ostatních mládenců,“ opravil ho Ranulf, dřepl si a zvedl černovlasé dítě, plazící se ke psům. „Neriskuj zbytečně, bràthair. Nežertuju.“

Munro chvilku dělil svou pozornost mezi markýze z Glengasku a jeho sedmiměsíčního syna. Budoucí markýz, příští hlava MacLawryho klanu, se momentálně snažil pozřít otcovu kvalitní bílou košili. „Mně připadá, bràthair,“ natáhl ukazováček a opatrně jím přejel po oušku mrňouska, „že jsem jediný MacLawry, který v dnešní době může riskovat. A ty potřebuješ někoho, kdo může.“

„Medvěde, to…“

„Víš přece, že je to pravda, Rane. Ty už ses sice zcivilizoval, ale Vysočina ne. Nehodlám se vrhat z útesu, domestikovaný však nejsem. A jestli se rozhodnu čas od času vyjít na lov, je mi sedmadvacet. Hádám, že to stačí, abych byl schopný rozhodovat sám za sebe, co jsem ochoten riskovat.“

Markýz se na něj zadíval. „Pak je patrně na čase, abych ti našel manželku, se kterou se usadíš.“

„Hm.“ Munro, jemuž se pro dnešek výhružky už omrzely, se otočil na patě. „Radím ti, abys to nedělal, jestli mě chceš ještě někdy vidět. Pokud budu potřebovat manželku, najdu si ji sám.“

„Copak už jsi nespal se všemi neprovdanými děvčaty z Vysočiny?“ zeptal se ho bratr. „Žádná tě neupoutala?“

„Spal jsem skoro se třemi čtvrtinami z nich.“ A to ani nepočítal rusovlásku v kalhotách. „Zábava na jednu noc, ano, ale doživotí? Z toho mi běhá mráz po zádech.“

„Časy se mění, Medvěde. Potřebuješ taky změnu, jinak ti všechno uteče.“

Vzhledem k té druhé možnosti představa, že mu všechno uteče, nepůsobila nijak strašně. Na každý pád, bez manželky a dětí mohl svobodně znovu proslídit Haldane Abbey. Děvče v kalhotách ho nazvalo svým domem, což mu sdělovalo, že se tam usadilo. Měl tedy silné tušení, že se znovu uvidí a že příště bude on tím, kdo dívku zaskočí ve chvilce nepozornosti.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Kapitola jedna