Ukážka z elektronickej knihy

© Václav Junek

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-269-1

ISBN (epub) 978-80-7229-312-4

ISBN (mobi) 978-80-7229-313-1

ZRADY PODLE EVANGELIÍ

ÚVODEM

JIDÁŠ, KRISTUS, PETR A PILÁT PONTSKÝ

Poslední večeře podle Tintoreta

Ježíšův učedník Jidáš Iškariotský vyinkasuje dopředu svých mrzkých třicet stříbrných, aby nato provždy zrádným polibkem zřetelně označil svého Mistra strážím, které jej přicházejí zatknout při stolování u poslední večeře. Apoštol Petr ještě zde ujišťuje Krista, že naopak on jej nikdy nezradí. Ježíš – dík své boží trojjedinosti – však o všem dopředu ví a sdělí mu to. Římský místodržící v Judeji Pilát Pontský, ačkoli by k tomu měl dost moci i síly, vida druhý den nato tak velký zájem o Kristovu smrt ze strany židovských starších, svých politických favoritů, sice nabídne jiné řešení. Ale když ani to není přijato, nepřekročí vlastní stín, stáhne se a umyje si nad dalším Ježíšovým osudem ruce.

A apoštol Petr? Ten již brzy po tom všem Ježíše Krista ze strachu o vlastní kůži zapře – a to dokonce hned třikrát. Načež se Ježíšův pozemský osud naplní na Golgotě, kde za všechny předešlé zrady, jichž je objektem i obětí, strašlivě zaplatí.

Uvedený prostý příběh, tak přesně vystavěný už evangelisty v duchu základního dramatického kánonu, jistě není třeba rozvádět podrobněji. Už proto, že je sám o sobě i pospolu s dalšími biblickými vyprávěními, ponaučeními, pravdami a podobenstvími Bible už dva tisíce let základním kamenem světové kultury a hodnotovým nominálem civilizace té zřejmě lepší části světa vezdejšího.

Pro náš případ je však důležité, že v rámci své morality zřetelně kvalifikuje zradu zištnou, zradu ze strachu a zradu pro prospěch. Včetně následného až bolestně silného poučení, kam že takové zrady obvykle vedou. Tím a ještě jinými případy se bude zaobírat knížka, kterou laskavý čtenář právě otevřel.

Jenomže je třeba již teď říci, že se naznačený základní model, etalon veškerých zrad ve světových dějinách, sice průběžně měnil (co do času a kulis, kdy, kde a jak k nim došlo), nicméně v zásadě zůstal a provždy zůstane nezdolně stejný. Vždy a všude – a obvykle i včas – se totiž najde nějakých těch třicet stříbrných, stejně jako se dostaví prostý lidský strach, jenž brání postavit se zlu čelem. A stejně tak se v určitých vypjatých konsekvencích zdá být moudřejší pohodlně zradit a vyhnout se tak konfliktu, který by mohl ve svém důsledku poškodit přímo nás. Takže zrada Jidáše Iškariotského se například na rozdíl od zrady Vidkuna Quislinga jistě stala jinak, jinde a jindy, nicméně morální a konečně i kvalitativní rozdíly mezi oběma těmito činy jsou ve skutečnosti pramalé.

A protože takové zrádné jednání je bohužel základním modelem lidského jednání, z opravdu nepřeberného nitra smutné pokladnice historie, snad až k vrchu přeplněné zradami světových dějin, jsem vybral opravdu jen ty, které podle mého soudu maximálně přístupným způsobem představí zrádce, zrady a jejich důsledky a oběti. Od biblických dob až po naše opravdu jen zdánlivě osvícené dnešní časy.

Protože zrada opravdu je věčná. A bylo by tedy nejen přinejmenším naivní domnívat se, že zrada jako princip jednání vybledne na stránkách dějepisných učebnic – bylo by to navíc vysloveně nebezpečné, protože zrada a její oběti nás totiž obklopují dodnes.

A dokud nebudeme sami dost silní, nevyhneme se jim ani jejich důsledkům.

Rád bych tedy, aby tato knížka třeba i jen drobnou stopou a tím, že o zradě hovoříme nahlas a konkrétně, k něčemu podobnému alespoň napomohla.

Václav Junek

Ukřižování podle Andrey Mantegny

ZRADY PODLE ANTICKÝCH ANÁLŮ

ZRADA INTER NOS PARENTES

BRUTUS, GAIUS JULIUS CAESAR A JEJICH SPOLEČNÍ PŘÁTELÉ

Již staří Egypťané, Římané, Řekové… – jak kdo chce či ráčí. Tato věta s proměnným podmětem, obvykle uvádějící děje z hloubi tisíciletí vesměs před naším letopočtem (a jak brzy uvidíme, také i relativně krátce po něm), sama o sobě bývá běžným mottem té lepší části přednášejících profesorů dějepisu na druhém stupni základních škol a především gymnázií. Od starého Rakouska leckde podnes. A přitom je v kontextu těchto jinak exaktních slov cítit cosi jako tichý povzdech. Pochopená, podvědomá touha po něčem, co sice již nenávratně uplynulo, ale přitom to zřejmě muselo být podivně krásné, zářivé a lákavé.

Nejsme přímí dědici ani pokračovatelé starého Říma. A přesto s sebou neseme jeho odkaz a jeho tradice. Ale to naštěstí opravdu jen některé. Ačkoli jednou provždy již před polovinou prvního tisíciletí našeho letopočtu alespoň v naší části Evropy nenávratně zanikl, přesto antický svět zprostředkovaně, přitom však nanejvýš významně dotvořil prakticky celé její další dějiny – až po naše časy.

Z reálných vědomostí o starých Egypťanech zbyly po katastrofálním požáru Alexandrijské knihovny jen hieroglyfické záznamy a sporná ústní tradice, jakž takž vesměs zprostředkovaně zachycená mnohem pozdějšími dějepisci. Po starých Řecích tradované báje, pověsti, klasická dramata a psané tištěné zlomky herojských příběhů Homérovy Illiady a Odyssey. Na rozdíl od toho všeho je však historické dědictví starého Říma mnohem obsáhlejší, podrobnější. A tedy také svým způsobem poučnější. Koneckonců právě díky římské intelektuální elitě máme podnes k dispozici vpravdě nepřeberné množství hodnověrných historických údajů a konsekvencí, ale také právě významných ponaučení z nich.

Ptolemaiova mapa antického světa

Zejména psaná římská tradice se tak stala základním pilířem nejen světové historie, ale také evropské morálky a jejích norem. Přímo i mimoděk.

Vždy značně složitá římská antická historie nám totiž odkazuje celou řadu vpravdě modelových příběhů, už jejich základním syžetem i aktuální aplikovatelností velmi srozumitelně promlouvajících i k nám a k naší době. Můžeme si tedy dokonce velmi často některé naše současné děje porovnat s lecčím, co se událo například už před dvěma tisíci a více lety. Přičemž nás samozřejmě v první řadě v tom smyslu zaujmou především podivuhodně aktuální osudy dávných králů, císařů, vojevůdců a vůbec velkých mužů (a žen) oněch dávných dob. Jistěže včetně jejich dramatických peripetií a včetně opět vlastně současných a nám tedy velmi dobře srozumitelných modelů chování jejich hlavních dramatických postav.

Takže se (opět přitom obvykle srovnávajíce dnešek a tenkrát) běžně zajímáme o hekatomby antických bitev, o dramata vlád krvavých římských samovládců, o intriky a podlosti jejich dvorů, o vesměs temné kouty jejich napohled skvělých paláců, ale také o zrady, které samozřejmě i tehdy jen kvetly. Jak jinak?

Gaius Julius Caesar (obrovská socha z Neapole)

Tedy především proto, že jde o svého druhu evergreeny, o to přirozeněji svou stavbou i dramatickým vývojem srozumitelné dnešku, vybrali jsme z naznačeného, vpravdě nepřeberného bohatství jiných možností tři konkrétní příběhy, které mají mimo jiné tu společnou vlastnost, že nám mohou už ve své rozmanitosti osvětlil v příhodné šíři co největší část spektra antické duše.

Přičemž hned prvním z nich bude příběh zrady, jejíž obětí bude ten, kdo sám kolem sebe shromáždil všechny ty, co jej posléze zradili a nato přivodili jeho smrt.

Gaius Caesar z rodu Juliů přišel na svět sto let před naším letopočtem. Narodil se přitom do času, který jako by čekal právě na něho. Tento muž, jenž bude v běhu dalších staletí po právu přirovnáván k největším vojevůdcům dějin, totiž už od svého mládí dík svým schopnostem, rozumovým vlastnostem a čemusi, co lze nejlépe nazvat vysokou sociální inteligencí, zřetelně spěl k nejvyšším metám římského světa. Byl politikem, vládcem a výraznou osobností, jež se nakonec stala jednou z největších celé antické historie.

Úřady, jimiž ho pověřila republika, jej předurčily k tomu, aby politickou a mocenskou elitu Říma posledních několika desítek let před změnou letopočtu nejen kolem sebe postupně shromáždil, nýbrž aby se posléze na nějaký čas přímo postavil do jejího čela.

Ačkoli to dlouho vypadalo, že Gaius Julius Caesar bude (jako konzul a triumvir) především matadorem vysoké politiky, nejpozději kolem roku 60 před naším letopočtem, když se stal i prokonzulem v Zaalpské Galii, vykročil také k nejvyšším vojenským poctám. A totiž tak, že mezi léty 58 až 52 před naším letopočtem pacifikoval nejen Helvéty na území dnešního Švýcarska, nýbrž především Galy, chcete-li Kelty, na území dnešní Francie. Jenomže k tomu je třeba připočíst ještě jeho úspěšnou invazi do Germánie za Rýnem a na Britské ostrovy.

Už jeho galské tažení (které sám skvěle popsal v Zápiscích o válce galské) by ostatně svým významem, rozsahem i důsledky jinému stačilo na celý život. Caesar v jeho rámci totiž dokonale potřel galské kmeny, sjednocené pod jejich vůdcem Vercingetorixem, ukázkovým způsobem dobyl galské poslední oppidum Alesii a nakonec přičlenil Galy i jejich zemi k Římu natolik pevně, že se Galie (ale i jím podobně dobytá Británie) staly jeho řádnými provinciemi až do definitivního zániku Říše římské. Julius Caesar to ostatně byl, kdo s jinak a jinde jen těžko zbadatelnou prozřetelností na staletí dopředu pevně stanovil východní hranici Říma na řece Rýnu. Jinak obvykle důvěryhodný Plútarchos v této souvislosti tvrdí, že Caesar na konci svého galského tažení přinesl Římu na osm set podmaněných galských měst, tři stovky porobených kmenů a celý milion otroků.

Samozřejmě že mu všechny tyto jeho (vesměs vždy úspěšné) aktivity vynesly světskou slávu. S ní však také celkem přirozeně i závist jeho odpůrců ve věčném městě a posléze již i nepokrytou obavu z něj osobně. Porozuměl tedy správně i této výzvě, a – překročiv se slavným zvoláním Kostky jsou vrženy! v čele ostřílených a především jemu oddaných legií 10. ledna roku 49 před naším letopočtem Rubikon (pouhý potok v severní Itálii, tvořící symbolickou vnitřní hranici Říma) – zmocnil se zde konečně přímé vlády.

Své protivníky, jmenovitě původního spolutriumvira Gnaea Pompeia Magna, poté v rámci první římské občanské války pronásledoval a ničil prakticky po celém tehdejším římském světě. Při té příležitosti se roku 48 před naším letopočtem objevil (jistě opět v čele svých vítězných vojsk) i v egyptské Alexandrii.

Zde se zapletl do lokální alexandrijské války, v níž egyptská královna Kleopatra řešila své dynastické problémy uvnitř vlastní rodiny. Natolik vehementně, že v nastalých prudkých bojích vzalo za své v plamenech nejen římské loďstvo, nýbrž především slavná již zmíněná Alexandrijská knihovna, poté již nikdy nenahrazený zdroj snad veškerého světového vědění minulosti i té doby.

Caesarův a Kleopatřin milostný román, jenž po těchto událostech následoval, je sice od oněch časů navýsost vděčným námětem nesčetných uměleckých ztvárnění snad všeho druhu. Samotnému Caesarovi možná dvakrát neposloužil. Přesto však, ačkoli vůči němu vyvolal „v centru" další averze, opět bylo totiž tomuto velkému muži co závidět. Totiž především Kleopatru.

Gaius Julius Caesar se navrátil do Říma roku 45 před naším letopočtem. Samozřejmě že triumfálně a jistě způsobem, který odpovídal slávě veškerých jeho předchozích vítězství. Nechal se zvolit doživotním diktátorem, stal se „otcem vlasti", živoucím bohem, zavedl nový (vlastní, tedy juliánský) kalendář se 365 dny a každým čtvrtým přestupným rokem. Ale s tím také další, snad ještě zásadnější reformy a změny, jež svým rozsahem tehdy i potom víc než výrazně poznamenaly tvář i chod celé římské společnosti a jejího hospodářského, avšak především politického systému.

Gaius Julius Caesar se nesnažil potřít republiku přímo a nestal se králem. Stal se však césarem a pojmenoval tak tento jedinečný, vrcholný mocenský úřad pro všechny další časy svým jménem.

Už když jsme hovořili o Caesarových zásluhách o vítězství v galské válce, řekli jsme, že cosi podobného by jinému bohatě vydalo na celý život. Připočteme-li však tomu ještě všechno to, čeho Gaius Julius Caesar dosáhl od té doby do roku 45 před naším letopočtem, nemůžeme se vůbec divit, že tento velikán, o tolik převyšující veškeré své okolí, nutně musel být přijímán a vnímán stále rozporněji. Na jedné straně byl vzýván římským lidem a adorován jeho elitou, na straně druhé však jeho kroky, potenciálně směřující k absolutní vládě (a tedy k definitivnímu nahrazení republiky monarchií), budily odpor a strach.

Jako muž obdařený již zmíněným druhem inteligence tedy nutně musel předvídat příští komplikace s tím vším nezbytně spojené. A opravdu – podle letopisců se Gaius Julius Caesar nejméně rok před svým skutečným koncem vědomě obával násilné smrti z rukou těch, jimiž se obklopil a jimž tak – tu cíleně, tu mimoděk – dopomohl ke všem jejich úřadům, prebendám a majetkům.

Dočkal se však teprve 15. března roku 44 před naším letopočtem. O březnových idách (tedy úplňku), v rámci zasedání Senátu v Pompeiově divadle.

Ač varován věštci, proféty, haruspiky, celou řadou nepříznivých znamení, některými přáteli, konečně i svou manželkou Calpurnií a ne zrovna po těle zdráv, přece jen do Senátu přišel. Tam byl již očekáván, nicméně nikoli k jednání – netrvalo totiž nikterak dlouho a božský Gaius Julius Caesar skončil svůj život, jsa ubodán údajnými třiadvaceti ranami dýk svých zrádných přátel a spojenců. V čele s jeho adoptivním synem Brutem. Navíc jako z udělání hned pod sochou téhož Pompeia, kterého před necelými čtyřmi lety pronásledoval do Alexandrie.

Zda přitom skutečně pronesl ono okřídlené latinské I ty, Brute? (jak praví William Shakespeare), či podobně v řečtině Kai sí, teknón?, anebo zda (podle Plútarcha) jen němě zastřel svou právě ranami ničenou tvář tógou, se patrně už nikdy nedozvíme.

Jean-Léon Gerome: Zavraždění Caesarovo

Co však víme naopak určitě, je, že zrádná kolektivní Caesarova vražda nepřinesla nic dobrého snad žádnému z jeho vrahů, poněvadž mnozí z nich když ne hned – usmýkáni rozlíceným davem, tedy již celkem brzy nato odešli ze světa vesměs podobně drastickými cestami.

Konečně ani Řím si bez Caesara nikterak nepolepšil: k restauraci republiky již nedošlo a Římská říše naopak vstoupila do celých třinácti let další občanské války.

Vlády nad Římem se ujal nejprve Caesarův chráněnec Marcus Antonius a Caesar sám byl o dva roky později, tedy již v roce 42 před naším letopočtem, Senátem posmrtně prohlášen Božským Juliem. Veškerá lichost a zbytečnost kolektivní zrady na Gaiovi Juliu Caesarovi se ostatně měla definitivně ukázat v lednu roku 27 před naším letopočtem, kdy Octavianus, mimo jiné i vítěz na Markem Antoniem, pod čestným přízviskem Augustus usedl na římský trůn a stal se tak prvním z úctyhodné řady římských césarů.

Apeninský poloostrov v časech císaře Augusta

ZRADA JAKO Z ANTICKÉ FRESKY

KLEOPATRA EGYPTSKÁ A MARCUS ANTONIUS

Druhým příběhem, v němž podruhé pohlédneme antickému světu tváří v tvář, bude vyprávěním o zradě, už od svého počátku značně nebezpečně oscilující mezi velkou láskou, vůlí uchovat co nejvíc z pozemské moci, vlivu a majetku a docela běžným sebezáchovným člověčím pudem. Protože co jiného než to je celkem běžně známý příběh římského triumvira Marka Antonia a egyptské královny Kleopatry VII.?

Tak nějak si 19. století představovalo idylu v Kleopatřině paláci

Vše složité, spletité a zejména posléze významné a tragické začalo samozřejmě jako vždy dávno předtím. Tedy daleko dřív, než se Kleopatřiny a Antoniovy voje naposledy utkaly s římskou ústřední mocí, a jistě ještě mnohem dříve, než oba tito hlavní hrdinové našeho příběhu o zradě jakoby přímo z antické fresky vystupujícího skončili své životy vlastní rukou.

Marcus Antonius se narodil roku 83 před přelomem letopočtu. Samozřejmě že ještě za republiky, a tedy v čase dlouho před začátkem císařské éry. Avšak i tak brzy vyrostl ve význačného římského politika a vojevůdce.

Busta Marka Antonia

Rovněž tak rychle vystoupal až k samým vrcholům moci v tehdejším Římě – v racionálním a jistě dopředu uváženém spojení s Gaiem Juliem Caesarem. Po Caesarově zavraždění se šťastně stal spolu s Oktaviánem a Markem Lepidem dokonce jedním ze tří vládnoucích triumvirů. Jenomže s jídlem roste obvykle i chuť a ve starém Římě tomu rozhodně nebylo jinak. A tak tato na pohled zdánlivá politická mocenská idyla už podle běžných římských zvyků snad ani nemohla mít nijak zvlášť dlouhého trvání. Triumvirát tedy rychle vyústil v poslední občanskou válku římské republiky, v jejímž rámci se jak Oktavián, tak Marcus Antonius snažili odkrojit každý sám pro sebe z původně společného koláče moci nad veškerým Římem co možná největší kus. Načež následoval souvislý sled menších, ale zejména větších významnějších vojenských konfliktů, odehrávajících se snad ve všech místech už tehdy obrovské Římské říše. Marcus Antonius jimi jak vedl válku o moc s Oktaviánem, tak válčil s Parthy i s dalšími externími nepřáteli říše. Tu s menším, tu s větším úspěchem. Takže se – jaksi jen mimoděk, v běhu tomu odpovídajících strategických přeskupování a manévrů – mimo mnohé jiné stalo, že se Marcus Antonius v čele jím ovládané části římské armády invazí zmocnil Egypta a potkal se zde s Kleopatrou.

Jak správně tušíme, oba příští milenci se museli znát už z Říma. Z časů Kleopatřina spolužití s Juliem Caesarem a zejména z jejího triumfálního vstupu, jímž (jak již rovněž víme) obšťastnila toto město v rámci své tamní velkolepé státní návštěvy, vykonané zde v roce 45 před naším letopočtem.

Dnes už vůbec nemusí být důležité, zda byla Kleopatra skutečně taková krasavice, jak ji líčí světový dějepis a jak si ji vesměs malují (a tesají do kamene) pozdější, především romantičtí výtvarníci. A jak jsme si její podobu celkem přirozeně sami vsugerovali podle Elisabeth Taylorové ve známém holywoodském dvoudílném velkofilmu. Kánon krásy paní a dívek totiž není a ani nikdy nebude absolutní, neboť se pozvolna mění v běhu staletí. Gotika vyznávala asketické, k nebi zahleděné asteničky, renesance si libovala v dámách požitkářkách a plánovitě oplácané favoritky Rubensova baroka by dnes patrně neuspěly. To však vůbec neznamená, že by nešlo o ženu významnou a jistě nanejvýš zajímavou. Tato původem Makedonka a jen vzdálená příbuzná Ptolemaia I. Sefera, jednoho z úspěšných generálů Alexandra Makedonského, totiž už v zásadě nutně musela osvědčit svou inteligenci v rodinné bitvě, jíž jí bylo osudem uloženo svést o egyptský trůn. Podle dobových svědectví ovládala dvanáct jazyků tehdejšího světa, orientovala se velmi dobře ve vnitřní i světové aktuální politice a celou podstatnou část svého aktivního života dokázala nespadnout ze zlatého piedestalu, který si tak složitě pro sebe vybojovala.

Takže suma sumárum, vůbec nemůže být divu, že – stejně jako předtím Julius Caesar – i Marcus Antonius rychle a bez zvláštních osobních zábran podlehl jistě značně osobitému kouzlu této rozhodně nikterak obyčejné egyptské královny.

Prožili pak spolu s největší pravděpodobností přímo úchvatné, především však jistě dokonale privátní měsíce. Oddáni sami sobě a příslušným příjemnostem v klínu až neskutečné nádhery paláců na Nilu, ve velebném stínu pyramid a tajemných starověkých chrámů. Obklopeni přitom bohatstvím a kulturou, které byly v té době s těmi římskými přinejmenším srovnatelné.

Přičemž se však stalo hned několik pro ně oba velmi důležitých věcí: Marcus Antonius uznal Caesarova (a Kleopatřina) syna Cesariona za poplatného pretendenta egyptského (ale také vlastně i římského) trůnu.

Kleopatra s Markem Antoniem v bezpečí jejich alexandrijského azylu

Tím si jednak definitivně znepřátelil Řím, jednak dal svému politicko-mocenskému soku Oktaviánovi vpravdě jedinečnou možnost prohlásit jej (jako odrodilce) jmenovitým nepřítelem své vlasti. Ani jinak však nelenil a ještě ke všemu předešlému se provinil proti Římu, když jaksi pozapomněl na svou legitimní manželku a jejich společné potomky. Proto, aby z titulu své funkce, kterou mu zatím nikdo legitimně neupíral, obšťastnil naopak Kleopatru a její děti tak zvanou Alexandrijskou donací. Tedy věru hutným kusem dosud kompaktního římského impéria.

Mimoto však ze zlata své momentální egyptské královské milenky vystavěl novou armádu a nové loďstvo, které (ve strategickém spojením se silami Kleopatřina Egypta) teprve teď pro Řím představovaly skutečnou strategickou hrozbu.

Jestliže jsme se vlastně jen letmo zmínili o římských legiích a Antoniově vojsku, je třeba říci k nim nyní přece jenom ještě cosi podrobnějšího.

Alexandrijská donace: římská území, která chtěl Markus Antonius

věnovat Kleopatře, jsou vyznačena tmavě

Známá (a po staletí úspěšná) římská vojenská doktrína, vědomě čerpající ze zkušeností jak předchozích generací, tak z militárních nauk států, zemí a mocenských útvarů, které předtím Řím slavně potřel, nejpozději před koncem posledního tisíciletí před naším letopočtem doznala zřetelných, ale především významných a úspěšných změn. Lze říci, že se v té době římská válečná moc takticky i strategicky konstituovala do síly, která svými počty, výzbrojí, výstrojí a především způsobem vedení válek i jejich dílčích vojenských sražení ani na zemi, ani na tehdejších mořích neměla vážnějšího protivníka. Vynucená už jen prostou potřebou Říma bezpečně ovládat (a účinně exploatovat) jím dosud zabraná území, přesunovat se s maximální možnou rychlostí třeba až z jednoho konce Římské říše na její druhý konec a zejména s úspěchem obstát byť i v menších celcích vůči všem jsoucím, ale i potenciálním nepřátelům, objevila se tedy v tehdejším světě prakticky nepřekonatelná válečná síla.

Může nás to sice překvapit, ale příslušné letopisy zřejmě zase tak moc nepřehánějí, když uvádějí počty ozbrojenců účastnivších se velkých bitev starověku často i ve statisících. A stejně tak více než mnohočetné sestavy na moři bojujících námořních flotil. O tom, jak tohle všechno (a k tomu naprosto nezbytnou příslušnou logistiku) dokázali tehdejší vojevůdci uřídit bez našich současných komunikačních prostředků, se můžeme jen dohadovat.

Tehdy realizované fortifikační práce byly navíc vzorem prakticky všem podobným podnikům ještě dlouho v novověku. Rovněž tak loďstvo budované Římem (právě proto, že účelově, záměrně a přiznaně v rámci svých konstrukcí čerpalo ze zkušeností celých generací předchozích stavitelů námořních válečných lodí) velmi dobře konkurovalo všem soudobým potenciálním nepřátelům zájmů věčného města.

Na tohle všechno tedy zřejmě spoléhal Marcus Antonius ve chvíli, kdy se (se zlatem faraonů v zádech a podpořen všeobjímající láskou Kleopatry VII.) rozhodl pro sebe a zejména pro ni dobýt svět.

K rozhodujícímu střetu došlo v roce 31 před naším letopočtem – kupodivu nikoli v Egyptě anebo na Apeninském poloostrově, nýbrž v Řecku. Právě tady se totiž Marcus Antonius dílem vylodil, dílem sem nadirigoval momentálně spojené jeho a egyptské válečné loďstvo.

A dočkal se. Protože i sem se dostavil Oktavián se svými zbylými římskými legiemi a rovněž tak s příslušným kontingentem římské válečné flotily. Oba už v zásadě antagonističtí římští nejvyšší činitelé pak nečekali na nic a zaveleli ke sražení, které (podle mínění každého z nich) mělo vyústit v definitivní rozhodnutí přinejmenším nejbližšího údobí římských dějin.

Na zemi to šlo rychle – obvykle vítězil Marcus Antonius.

Avšak na moři tomu bylo přece jen bohužel poněkud jinak. Dne

2. září roku 31 před naším letopočtem se totiž u řeckého mysu Action (tedy v tzv. námořní bitvě u Actia) utkala dvě zprvu svými silami, počty i ve vojenském smyslu rovnocenná loďstva.

Už třeba jen tato značně romantická malba (tak jako tak pořízená mnohem, mnohem později) prezentuje bitvu římského a Antoniova loďstva jako souboj skutečně velkých válečných lodí. Mimoto však příslušní dějepisci při této příležitosti hovoří o velmi významném boji snad stovek válečných plavidel na obou stranách. Takže v žádném případě nešlo a ani nemohlo jít o něco historicky drobného anebo snad zanedbatelného.

Námořní bitva u Actia, viděná poněkud romantickým okem potomků.

Realita však byla zřejmě mnohem krutější

Navíc se zde však přihodilo cosi, co teprve dává našemu příběhu zrady jeho pravou chuť: spojenému svému a egyptskému loďstvu sice formálně velel Marcus Antonius, nicméně egyptští vojáci i námořníci si zřejmě byli jisti, že tak jako tak stále patří daleko spíš pod přímou vojenskou jurisdikci své královny. A tak v momentě, když jejich velitelka Kleopatra zavelela k ústupu (údajně proto, že se jí zazdálo, že Antoniovy válečné veslice prohrávají), ani v nejmenším a ani na chvíli nezaváhali.

Co v tom vězelo? Prostá vůle egyptských kapitánů zachránit životy svých námořníků a především život svůj v bitvě, která jim nic neříkala? Sebezáchovný moment, jenž velel egyptské královně zachránit své válečné loďstvo pro nyní již zjevnou potřebu obrany vlastního Egypta, a tak i jejího trůnu, proti evidentně vítězícímu Římu? Výron její lásky, tedy potřeba dát navýsost zřetelně na vědomí milenci, že je čas, aby se stáhl a aby se jí tak uchoval?

V každém případě se údajně už kolem poledního zmíněného dne stalo, že velitelská loď Kleopatry VII. opustila v čele stále ještě impozantní egyptské válečné flotily actijské bojiště v přímém jižním kurzu – rovnou na Alexandrii.

Marcus Antonius, když mu tento jistě poněkud překvapivý královnin manévr meldovali, nelenil. Všeho nechal a na palubě rychlé veslice vyrazil za milovanou Kleopatrou. Zanechávaje přitom daleko za sebou 5000 Oktaviánových padlých, zabitých a utonulých, 12 000 vlastních plus prakticky veškeré své dosavadní válečné loďstvo.

A dál? Dál se nedělo vlastně už skoro nic významného.

Římské legie Marka Antonia, do té doby celkem pohodlně stojící v pouštích egyptské zálohy, se jednoduše rozešly. Zřejmě na základě navýsost silného dojmu z nejen námořního, nýbrž teď už celkového vojensko-politického debaklu svého vrchního velitele.

Jejich původní vůdce však patrně nenašel osobní odvahu, aby se postavil čelem momentálnímu neúspěchu. A proto volil relativně mnohem snadnější cestu: Marcus Antonius (když sám uznal, že už ani v Egyptě nemá žádnou další strategickou šanci) totiž nalehl na břit vlastního meče, načež skonal v příslušném tratolišti krve. Prý přímo na mramorových schodech Kleopatřina paláce.

Zda egyptská královna Kleopatra VII. odešla z vezdejšího světa uštknutím pro ten případ angažovaného jedovatého hada, královské kobry, anebo aktivním přičiněním subalterního tělesného otroka, se už nikdy nedozvíme. V každém případě však jistě lze její sebevraždu chápat jako ani ne tak zradu na svém druhém životním milenci, ale jako naopak daleko spíš momentální, naprosto reálné zhodnocení veškerých jí i Marku Antoniovi se nabízejících naprosto posledních životních šancí.

Nesmrtelné lásce Antonia a Kleopatry je věnován v literatuře, v dramatu i ve zpravidla velkoformátovém filmu skutečně široký prostor. V každém případě se tak ale stále opakují stabilní pozitiva: cit, vztah a nadčasová vášeň obou antických milenců…

Kleopatra umírá

Ponechme si však nad touto antickou love story přece jen určitý nadhled a optejme se, zda oněch pár vášnivých nocí, průběžně realizovaných těmito oběma údajně věčnými milenci pod světly egyptských hvězd, skutečně stálo za hromady mrtvol římských pacifikačních pohraničních bitev, za desetitisíce padlých v Antoniových vlastizrádných bitvách s Římem, za pobité a utopené námořníky od Actia, za fatální vnitřní rozvrat věčného města a konečně třeba i za nanejvýš divadelním způsobem utracené životy jich obou. Kdo to dnes může rozsoudit?

Koniec ukážky

Table of Contents

ZRADY PODLE EVANGELIÍ

JIDÁŠ, KRISTUS, PETR A PILÁT PONTSKÝ

ZRADY PODLE ANTICKÝCH ANÁLŮ

BRUTUS, GAIUS JULIUS CAESAR A JEJICH SPOLEČNÍ PŘÁTELÉ

KLEOPATRA EGYPTSKÁ A MARCUS ANTONIUS

ZRADY JAKO STŘEDOVĚKÁ ILUMINACE

ZRADY NOVÉHO VĚKU

ZRADY VČERA

ZRADY DNES A ZÍTRA