Ukážka z elektronickej knihy

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-264-6

ISBN (epub) 978-80-7229-308-7

ISBN (mobi) 978-80-7229-309-4

„Já jsem takový typ, že buď mě někdo bere, nebo strašně vadím."

(Hana Hegerová)

ÚVOD

Knihou, kterou právě držíte v rukou, jsem se pokusila váženému čtenáři alespoň částečně zdokumentovat uměleckou a zčásti i životní dráhu paní Hany Hegerové u příležitosti jejího významného jubilea, kterého se dožívá v plné síle v roce 2011. Je to současně i výraz mého poděkování nenapodobitelné zpěvačce, filmové a divadelní herečce, kterou mám upřímně ráda a které si nesmírně vážím. V tomto smyslu a s láskou jsem na této knize pracovala. V případě Hany Hegerové jako by se čas téměř zastavil. I ve svém věku je stále svěží, plná elánu a životního optimismu. Naplňuje ji stejně tak jako její věrné, jak sama s grácií říká, „zasloužilé" publikum především ona tajemná a hluboká umělecká činnost, kterou si dokázala podmanit již více než tři generace posluchačů po sobě jdoucí. Vzhledem ke svému mládí jsem fakta čerpala z různých veřejných zdrojů, které Hana Hegerová poskytovala v průběhu desítek let novinám, časopisům a dalším médiím. Současně jsem si v některých částech knihy dovolila v přijatelné míře fabulovat, abych zmíněná fakta oživila. Můj pohled na Hanu Hegerovou se může samozřejmě někde lišit, nicméně zásadní fakta se skutečností se významně nerozcházejí. Paní Hana Hegerová je ženou, které bez pochyb a takříkajíc „na tělo" přísluší označení dáma a nezaměnitelná umělkyně, což je hodnota, k níž je možno gratulovat. A propojí-li se tato gratulace ještě s gratulací k významnému životnímu jubileu, měl by to být důvod k sepsání této knihy zcela jasný a logický.

Michaela Košťálová

Motto autorky knihy: „Per aspera ad astra." – „Přes obtíže ke hvězdám."

(Latinský citát)

Profil Hany Hegerové

(*20. 10. 1931, v den sv. Ireny, Bratislava)

Rozená Carmen Farkašová

(později převzala příjmení své maminky jako Hana Čelková).

Provdaná za Dalibora Hegera.

„První dáma českého šansonu", zpěvačka a herečka často označovaná publikem jako „česká Edith Piaf".

Znamení v horoskopu: Váhy.

Životní numerologické číslo: 8.

Otec: Jano Farkaš byl vzdělaný muž pocházející z prvorepublikové rodiny. Společenskou důstojnost v Bratislavě mu zabezpečoval především jeho post ředitele banky.

Matka: Margita Farkašová, roz. Čelková, náležela k potomkům erbovního šlechtického rodu Čelků.

Po svatbě s panem Farkašem stanula jako „paní ředitelová", choť bankovního ředitele, pročež na svém společenském postavení alespoň do vypuknutí druhé světové války nic netratila.

Manžel, se kterým se rozvedla: Dalibor Heger, divadelní dramaturg Nové scény v bratislavském divadle.

Děti: syn Matúš.

Vnoučata: Matouš a Marek.

Studentka a absolventka baletní přípravky Slovenského národního divadla (1937– 42), gymnázia v Komárně, dramatického kurzu organizovaného bratislavskou Státní konzervatoří (1951–53).

První divadelní angažmá: Divadlo Petra Jilemnického v Žilině (1953 –57).

První výstup na jevišti: Role malého klečícího trpaslíka v Nedbalově baletu Z pohádky do pohádky.

První filmová role: Frona ve stejnojmenném Krejčíkově snímku.

Významná zkušenost: Dvouletá stáž v pařížské Olympii, kde působila jako účinkující v show Julietty Greco, Gilberta Bécauda a Gizely Mayové.

Obecná charakteristika umělkyně:

Dáma každým kouskem svého těla i srdce, svým původem, uměním, vystupováním, módou i stylem života.Významná a ve světě uznávaná šansoniérka, pro Čechy a všeobecně československé publikum ztělesňující totéž co pro Francii Edith Piaf. Stejně jako zpěvačka rovněž i výtečná filmová a divadelní herečka. Osobnost, která nám svým charizmatem dodnes přináší ztělesnění elegance prvorepublikové společnosti.

Záliby a vášně:

Mezi velké vášně umělkyně patří téměř vše, co má cokoliv společného s Francií, především pak s jejím půvabným hlavním městem – Paříží. Je milovnicí umění, ve kterém zaujímá jedno z předních míst umění výtvarné. Ráda by měla svou vlastní galerii, miluje pařížský Louvre. Zároveň je milovnicí módy a vybraného oděvního a stylového vkusu. Má ráda jak věci obyčejné, avšak kvalitní, tak samozřejmě záležitosti luxusní. Například diamanty či starožitné antikvity. Po celý život je představitelkou uhlazené elegance, která ji tak usvědčuje z noblesy a pravé urozenosti, z jaké vzešla. Třešničkou na pomyslném „dortu" jejího života je jí vlastní skromnost a moudrost, která z ní činí skutečnou dámu, za niž hovoří především umění a činy, nikoliv početné titulky v bulvárních periodikách.

Miluje ústřice, víno, višně v čokoládě – „Mon Cheri", francouzskou provensálskou kuchyni a také pravou irskou whiskey. Její velkou láskou byl vedle zpěvu a divadla samozřejmě také film.

Oblíbený módní doplněk: Šátek (šálka) do vlasů, hnědý prsten.

Oblíbený malíř: Marc Chagall.

Oblíbené světové filmy: Ďábel nosí Pradu, Casino Royale.

Oblíbené zvíře: Pes – konkrétně rasa francouzského buldočka, kterého vlastní.

Nemá ráda: Pohřby, vandalismus, antisemitismus, lidskou neúctu a blbost, nesmyslnou nenávist člověka k člověku

a všechny tomu podobné vlastnosti.

Nejvýznamnější a nejúspěšnější písně:

Levandulová, hudba: Petr Hapka, text: Michal Horáček

Milord, hudba: Marguerite Monnot, text: Pavel Kopta

Dnes naposled, hudba: Jiří Šlitr, text: Pavel Kopta

Černá Jessie, hudba: Jiří Šlitr, text: Pavel Kopta

Obraz Doriana Graye, hudba: Petr Hapka, text: Petr Rada

Pro Kiki, hudba: Jiří Šlitr, text: Jiří Suchý

Pojď dál, hudba: Alexander Goldscheider, text: Pavel Kopta

Rozmary, hudba: Daniel Dobiáš, text: Pavel Kopta

Študent s rudýma ušima, hudba: Jiří Šlitr, text: Jiří Suchý

Šťastné slunce, hudba: Gillespie Haven, text: Smith Beasley, Jaromír Vomáčka

Tak abyste to věděla, hudba: Jiří Šlitr, text: Jiří Suchý

Zlá neděle, hudba: Jiří Šlitr, text: Jiří Suchý

Mlýnské kolo v srdci mém, hudba: Michel Legrand, text: Alan Bergman, český text: Pavel Vrba

Ten zloděj čas, hudba, text: Léo Ferre, slovenský text: Ĺubomír Feldek

Významná ocenění:

Cena ministra Hanse Dietricha Genschera, Goldene Europa (1974)

Francouzskou akademií udělen titul Chevalier de l'Ordre

pour le Mérite d'Education Artistique (1974)

Cena Gramy – Síň slávy (1996)

(Viz soupis ocenění na konci knihy.)

Řekla o sobě:

„Moje zásluha snad je, že jsem taková, jaká jsem…"

„…Velmi fandím České republice a mám velké starosti o to, co se děje na Slovensku. Já jsem v podstatě Rakousko-Uhersko. Mám tam v původu všechno. Jeden dědeček je Slovák, druhý Maďar a jedna babička byla Němka. A mám podezření, jestli se tam nezatoulal nějaký Ital. A navíc já si o sobě myslím, že jsem Asiat… Celé to asijské myšlení je mi blízké…"

„Já jsem si skutečně nikdy nemyslela, že bych jednou byla takzvanou star. Skutečně ne… Byla jsem jednou z mnoha. A byla jsem šťastná."

„Potřebuju jen jednu věc – obecenstvo, se kterým si rozumím. Jedinečnou atmosféru, ve které se člověk cítí ukrutně dobře, umí vytvořit Pařížané. Kdyby přestěhovali Pařížany na Saharu, asi bych ráda šla na Saharu…"

„Interpret musí do písně vložit všechno. Podívejte se na Madonnu – ta se sice stylizovala do jistého image, ale to nasazení je stoprocentní, ten talent tam prostě je."

„Mám velké štěstí, že se dokážu těšit z každodenních maličkostí. Potěší mne, když někdo zametá Staroměstské náměstí. Mám ráda domy, tak na ně pořád koukám, a když je nějaký opravený a hezký, dělá mi to radost."

„Stále bydlím ve své garsonce na Staroměstském náměstí a mám to tam ráda… Pro mě je ideální bydlet v centru města."

„Kdykoliv jdu okolo Národního divadla, cítím k té budově takovou úctu, že mi přišlo nepatřičné, abych tam vystoupila…"

„Já se neumím příliš vyjadřovat a jsem ráda, když to můžu dělat přes hudbu a přes dobré texty."

„Já věřím na hvězdy, na astrologii. Horoskop odborníkem spočítaný je vážná věc. Kdysi dávno jsem si nechala spočítat ten svůj. Ale ani jsem se nesnažila si ho zapamatovat – možná že bych se ho pak bála…"

„Mám ráda luxus, peníze, ráda je rozhazuju – když je mám. Já potřebuju tyhle radosti života, luxusní radosti ke svému všednímu dni."

„Jsem velice pyšná a ješitná v práci. Když už něco dělám, tak chci obstát hlavně sama před sebou. Nechci se stydět, když jdu z jeviště, a je jedno, jestli v Paříži, nebo v Litvínově."

„Nejsem fotogenická, nejsem krásná, jsem spíš typ."

„Nikdy jsem neměla potíže učit se od mnohem mladších lidí…"

„Dnes si uvědomuji, že svoboda je možná důležitější než zdraví…"

„Vždycky jsem se rozčilovala, protože o mně na Západě kvůli reklamě říkali, že jsem Edith Piaf z Východu a tak. Ale já jsem jediná, neopakovatelná, nemám s ní nic společného. Jedinou omluvou pro tuhle nálepku je to, že jsem se stala známou Milordem, písní z repertoáru Edith Piaf. To je asi jediná omluva, jinak žádná první dáma nejsem."

„Někdy mě zase přirovnávali k Juliette Greco, ale ta mi připadá studená. Já jsem já a vždycky to tak bylo a bude."

Zrození nehasnoucí hvězdy

„První dáma šansonu", která sice toto označení příliš ráda neslýchá, neboť jí údajně přijde poněkud nespravedlivé především ve vztahu k jejím kolegům z oboru, se jako skutečná a nefalšovaná dáma již narodila. Ovšem ještě dříve, než přistoupíme k samotnému zrození malého jedináčka, malé Carmen Farkašové, později známé pod uměleckým jménem Hana Čelková a poté Hana Hegerová, bylo by na úvod vhodné pojednat alespoň krátce o jejích rodičích a rodinných kořenech, z nich vzešla. Pochopíme-li totiž tyto kořeny, otevře se nám teprve poté cesta, jak co nejvíce porozumět nejen složité osobnosti paní Hegerové samotné, ale rovněž tak i jejímu umění, postojům, názorům a v neposlední řadě i poněkud nevšedním zálibám.

Rodinný základ Hany Hegerové byl sám o sobě pestrý, což potvrdila i umělkyně žertovným akcentem v rozhovoru v knize Petra Louky, kde rozebrala, jaké národnosti se to v jejím rodokmenu vyskytují a vyskytovaly: „Já jsem v podstatě Rakousko-Uhersko. Mám tam v původu všechno. Jeden dědeček je Slovák, druhý Maďar a jedna babička byla zase Němka. A mám podezření, jestli se tam nezatoulal také nějaký Ital… A navíc, já si o sobě myslím, že jsem Asiat… Celé to asijské myšlení je mi blízké," uzavírá umělkyně. A přestože dnes žije již více jak čtyřicet let v srdci hlavního města České republiky, Praze, v domě situovaném přímo na samotném Staroměstském náměstí, nejrušnější a na historii nejbohatší části, její kořeny sahají do dnešního hlavního města Slovenské republiky, Bratislavy, kde se také poprvé spojil rod Čelků a Farkašů. Matka Hany Hegerové, paní Margita Čelková, byla potomkem staré šlechtické rodiny. Erbovní rod Čelků sahá svými počátky do období středověku a jeho dataci lze vymezit přibližně mezi roky 1350–1400, což je pro představu období, kdy na území budoucího Československa vrcholila v rámci uměleckých slohů gotika, ale zároveň i nepokoje, které v období po roce 1400 vyústily v tzv. krásný sloh, tedy vysoce kreativní, jemnou uměleckou činnost, nejčastěji v podobě esovitě prohnutých, barevných soch madon, jako reakci a formu odvety na tvrdé ničení všeho zdobného a honosného v období husitských válek. Navzdory všemožným nepokojům si rod vysloužil přidělení korunovaného erbu, jenž ve svých polích ukrývá hlavní motivy ve formě šípu a sovy. Na otázky redaktorky v interwiev Českého rozhlasu: „Je pravda, že rod Čelkových, ze kterého pocházela vaše maminka, má erb s vyobrazením sovy střelené šípem?" a „Máte ředěnou šlechtickou krev?" odpovídá umělkyně souhlasně: „Ano, ano. Ten rodokmen mám, myslím z patnáctého století."

„…Hana Hegerová plus Janko Roháč rovná se symbióza, která nám zachovala na filmových záznamech a nahrávkách ty krásné písně a šansony. Můžeme je poslouchat pořád, po letech, a budou věčně zelené!…"

Otto Lackovič

Nebylo by se proto divné, kdyby paní Margita tenkrát pro své manželství hledala spíše ženicha krve stejné, v uvozovkách řečeno vyšší, anebo alespoň představitele vyšší šlechty, tak jak tomu bylo v historii pro všechna urozená děvčata po léta zvykem. Doba vzniku první Československé republiky ovšem výrazně proměnila společenské hodnoty, žebříčky a jejich všeobecné seskupení. Šlechtické tituly proto přestávaly být v módě a na místa vážených lidí z urozené krve se poprvé začaly dostávat také jiné osobnosti, tentokráte neurozené, avšak vážené pro své vzdělání a působení. Šlo především o lidi z řad vědy či podnikatelské a státní sféry. Být šlechticem ovšem rozhodně nebyl hřích, jen už tito lidé nebyli tak říkajíc „v kurzu". Stávalo se tak, že různé „krve", urozené i neurozené, se začaly všelijak propojovat. Mít tedy šlechtický titul, a přesto svůj život spojit s nějakým významným akademikem, továrníkem či ředitelem banky proto již nebylo ničím neobvyklým, ba naopak možno říci, že nyní přímo moderním. První republika… To bylo období, kdy se ve velkém pěstovala kultura, věda a umění, a přesto do vyhlášené společnosti měli právo patřit pouze ti nejlepší, nikoliv kdejaká náhodně objevená „hvězdička", jako je tomu dnes. Tehdy totiž ještě stále existoval jakýsi přísný a platný řád dělící kvalitu od kvantity… A právě v dobách prvorepublikového kouzla a vrcholné elegance, v první z etap moderních epoch, provdala se mladá urozená dívka, budoucí paní Margita, za zámožného ředitele bratislavské banky pana Jana Farkaše. Vztah to byl z počátku prý velmi harmonický, neboť významný muž bratislavské smetánky byl osobnost vybraného vkusu s velmi širokým vzděláním a zájmem nejen o historii, ale také především velký milovník památek výtvarného a užitého umění. Svým potenciálem a ušlechtilými zálibami byl proto na takové výši, že jistě mohl s přehledem konkurovat leckterému rodilému šlechtici, a někdy se dokonce zdálo, že svým smyslem pro historii a umění svou ženu i předchází. Například spisovatel Petr Louka ve své knize Vaše Hana Hegerová, psané dle reakcí paní Hegerové, přímo uvádí, že o panu Farkašovi „nelze mluvit jinak než v superlativech. Byl to vzdělaný muž s širokým všeobecným přehledem, neexistovalo téma, o kterém by něco nevěděl. Měl vysoce vyvinuté estetické cítění, takže zatímco jeho přátelé ukládali peníze do nemovitostí a pozemků, případně do zlata či šperků, on investoval do umění a do starožitnostného nábytku." A tak případů, kdy pan Farkaš vydal nemalou částku za nákup uměleckého díla či již zmíněného nábytku, jak paní Hegerová říká, „moblu" (mobiliář), bylo nemálo… I zájem o umění a podporu umění totiž vždy patřil v nejvyšších vrstvách k všeobecně dobrému a velmi pěstovanému zvyku. Vzpomeňme například jen na řadu politiků, kteří svými sběratelskými počiny během období první Československé republiky zřídili nemalé galerie a nastřádali v nich skutečné unikáty. Například Vincenc Kramář a jeho rozsáhlá sbírka Pabla Picassa a kubismu, univerzitní profesor Právnické fakulty UK a ministr školství Jan Krčmář spolu se svou manželkou, malířkou a herečkou Národního divadla v Praze Mílou Pačovou, a jejich sbírka nejvýznamnějších českých krajinářů (Kavan, Chitussi, Holub…) apod. Vraťme se ale zpět. Dle slov paní Hegerové byl její otec především v době, kdy přišla druhá světová válka, pro svou zálibu ve starožitném nábytku prý dokonce i kárán, neboť mu paní Margita dávala dosti často najevo, že by bylo racionálnější investovat všechny vyšší a nakonec i ty nižší finanční obnosy spíše do zlata, briliantů či do jakéhokoliv jiného drahého kovu, tak aby jejich hodnota byla neměnná, a navíc lehce „v kapse" přenosná. Docela dobře si totiž dokázala představit, jak obtížně by se asi cestovalo například s barokní komodou, mohutnými monumentálními plastikami, rozměrnými plátny či novorokokovým ložnicovým mobiliářem. „Můj tatínek hlavně sbíral a měl hrozně rád malíře. Jenže maminka se hrozně rozčilovala, protože kupoval obrazy, a někdy se prostě už nevešly nikam, tak byly někde složené a maminka pořád říkala, že za války se mají sbírat brilianty, a ne umělecká díla. Že s těma briliantama se líp utíká, že jo? Ale zřejmě to je asi ta linka po tátovi. Protože vím, že měl rád i divadlo. Zase ale nevím, jestli měl rád i ty herečky tam a ty subrety, protože on byl proutník převeliký, taťulda, tak nevím," komentovala s vyrovnaným úsměvem o mnoho let později paní Hana Hegerová své vzpomínky na uměnímilovného otce pro interwiev v Českém rozhlase, kde vzpomněla i hlavní důvod, proč se později její rodiče rozvedli… Málo však platné, ani takovéto výtky, jaké mu činila jeho choť, naštěstí pana Farkaše ve sféře umělecké příliš neomezovaly, a tak i nadále, co to šlo, dával prý do umění nemalé peníze. I za cenu, že už „zhmotněné múzy" nebylo kam umisťovat. Všechny další nové a nové starožitnosti a umělecké předměty však přinesly alespoň do dob vypuknutí druhého válečného konfliktu a také do rozvodu obou lidí přece jen jedno opravdu velké plus. Spoluvytvářely totiž pestře zbarvený umělecký svět, do kterého přišla jednoho dne malá, nadaná holčička. Osobitá, svérázná a jedinečná, již dodnes znají v celé Evropě jako uznávanou šansoniérku Hanu Hegerovou, Carmen.

„Tam v podloubí je malý krám jak z předválečných dob.

Nejen já ho dobře znám". Starožitnosti, hudba: Gilbert Bécaud, text: Pavel Kopta

A kde se vlastně vůbec vzalo toto i dnes stále ještě poněkud exoticky znějící, zajímavé a nevšední jméno? Odpovědí na tuto otázku byla především německá babička Hany Hegerové, paní Rothbauerová, jež jméno Carmen vybrala záměrně. Stalo se tak prý nejen proto, že byla v zásadě velkou odpůrkyní nejrůznějšího zdrobňování, zdomácňování a komolení křestních jmen, ale také – a to především – i v důsledku velké záliby v opeře, v níž nadevše milovala především vrcholná díla Georgese Bizeta. Jméno jeho nejslavnějšího díla a současně také stejnojmenné hlavní hrdinky, navíc jen stěží zkomolitelné, se proto stalo osudem i nově narozenému děvčátku manželů Farkašových. A kdoví, zdali právě to nebyl osud, který ji měl vést a také dovedl k pěvecké kariéře. Koneckonců neexistuje přece jen nadarmo latinské rčení „nomen omen" – „jméno osud". Ale vraťme se ještě přece jen alespoň krátce k oné německé babičce.

„Hana Hegerová umí do svého repertoáru zařadit písně, které umocněné jejím podáním dovedou zasáhnout každého, kdo má srdíčko. Asi také proto není zpěvačkou jen pro určitou generaci a jen na určitý časový úsek. Poslouchat šanson v jejím podání byl pro mne velký zážitek v sedmnácti stejně jako dnes, když už mi sedmnáct dávno není."

Jitka Molavcová

Dle vzpomínek paní Hegerové byla její babička Rothbauerová velmi zajímavá a zvláštní žena urozeného původu ztělesňující do poslední chvíle a také do poslední nitky svého šatu výchovu a zvyky konce devatenáctého století, v němž vyrůstala a působila valnou většinu svého života. Mládí prožila v nejrůznorodějších šatech módy historizující, v dobách věčné romantiky, kdy se již už moderní doba stylově stále ještě obracela na kouzla dávných historických slohů, jakými byla především gotika či baroko. Zralejší věk pak již absolvovala v módě prvního geniálního slohu, propojujícího moderní užitnost s historickou estetizující formou – secese. Stáří pro ni už znamenalo období první republiky, doba pro ni zcela nová a diametrálně odlišná od všeho, co doposud poznala. Svým zásadám, zvykům, zkušenostem a vědomostem ovšem dostála do posledního dne. Vírou byla reformovaná luteránka a pojem Bůh pro ni prý znamenal výhradně jen vše to, co je na světě dokonalé. Největší společenskou událostí pro ni bylo divadlo, především již zmíněná opera. Jako pravá milovnice opery totiž mohla vidět, a jistě také na vlastní oči viděla a slyšela i ty skutečně největší operní hvězdy své doby, například nejvýznamnější sopranistku všech dob a „univerzální" umělkyni, slavnou Emu Destinnovou, nedostižnou představitelku například právě vášnivé Bizetovy Carmen a desítek dalších významných postav (Milada, Agáta, Tosca…). Mezi další záliby babičky Rothbauerové patřila i četba, výklad z karet a výtvarné umění, přičemž na znalosti takto získané byla prý po celý život velmi pyšná, a nejednou proto také navozovala dojem jakési přísné paní učitelky, vychovatelky v usedlých šatech, vzpřímené postavy s proplétaným drdolem ve viktoriánském oděvním stylu. Ne nadarmo jí tedy malá Carmen přezdívala rozkošnou přezdívkou „Intelektuálka". A k Intelektuálce také v pozdějších letech ráda jezdila na návštěvy vždy v létě o školních prázdninách. Většinou spolu prý probíraly téma stálosti a věčnosti lidské energie, neboť paní Rothbauerová byla skálopevně přesvědčena, že duch čili lidská energie – „duše" – zůstává na naší planetě naživu i po smrti člověka, a může proto cíleně ovlivnit i další a další po sobě jdoucí generace… Tak či onak, vliv kouzelného a tajemného babiččina bytu plného starožitností a temné magie byl jistě pro malou dívku v mnohých případech vzdělávající a minimálně poučný. Vhodný k zamyšlení nad tématy, jakými jsou například smysl lidského života, věčnost a historická nesmrtelnost. „Jméno Carmen inspirovala babička, velká milovnice opery. Pamatuji si jako dítě, jak vždycky v neděli odpoledne poslouchala budapešťské rádio, kde šly opery, a vykládala si u toho pasiáns. Mám to po ní. Poslouchám klasiku a vykládám u toho pasiáns," potvrzuje umělkyně babiččin vliv na svou osobnost v rozhovoru pro portál Novinky.cz.

Vyrůstat v intelektuálně a umělecky laděném prostředí je poměrně vzácná věc a především velké štěstí, jaké doopravdy nemohl a dodnes nemůže mít jen tak každý. Je-li totiž člověk alespoň trochu vnímavý, pak se mu v takovémto společenském podnebí dostává velké školy a velkých příležitostí. Záleží potom skutečně už jen na něm, do jaké míry s nimi naloží. Stávají se sice tzv. omyly přírody, kdy dítka v podobných společenských kruzích zrozená utíkají a zcela dobrovolně a vědomě se propadají do nicoty průměrného až podprůměrného davu, či naopak své společenské postavení zase pro změnu bezohledně přeceňují natolik, že se stávají všem ostatním nepříjemnými. Ovšem to jsou ve velké většině naštěstí jen scénáře povětšině hodné postaviček z fiktivních romantických příběhů… I když omyly se přirozeně stávají. My však už dnes víme, že v případě paní Hegerové šlo o „naložení" nejen správné, ale možno bez nadsázky říci, že vskutku královské. Kultivovanou dámou se už asi narodila a dámou zůstala po celý život, navzdory všem životním osudům. Na své dětství, prožité v magickém espritu elegance první republiky, dosud velmi ráda vzpomíná. Je to její nejoblíbenější období a nelze se jí vůbec divit. Kromě otce, který pro ni byl vždy autorita i jakýsi rovnocenný, dobrý rádce současně, neboť ji prý vždy vychovával zásadně metodou domluvy a dobrého slova, vzpomíná také moc ráda na svou milou, šarmantní a elegantní maminku. „Ona kouřila, pila, hrála karty a byla báječná ženská…" „Maminka moje, báječná a rozkošná, ohromnou maminku jsem měla, tak mi vždycky říkala, že kdyby ve tři hodiny neseděla v bratislavském Carltonu, zhroutil by se jí svět." Paní Margita Farkašová zářila elegancí, vkusem, vybraným chováním a její nemalou vášní byla móda. Milovala luxusní šperky, drahé kovy, ale i obyčejné, avšak zajímavé a poctivě zhotovené doplňky. Ráda hrávala karty se svými kavárenskými přáteli a coby paní „ředitelová" dokázala rozhodně reprezentovat.

Ano, ano…, jen si představme kavárenskou místnost a v ní zdobené dámské kloboučky se závojíčky, perly, náramky z drahých kovů, luxusní šaty, kožešinky, lakové lodičky… Na stole karty, sklenka griotky a siluetu toho všeho, včetně kontur tváří ostatních dam a gentlemanů, které lehce prostupuje kouř vycházející z dámské špičky, elegantně držené v ručce s pěstěnými nehty, mísící se nenápadně s drahými parfémy přítomných dam… Možno říci, pro milovníka podobných kratochvílí přímo snová idyla. Ovšem na druhou stranu představa, že by byla paní Farkašová pro jiný život nežli ten vrcholně společenský takříkajíc „nepoužitelná", by byla silně zavádějící. Se stejně velkou oblibou, s jakou sedávala ve svém Carltonu, totiž pečovala i o rodinu. Přestože na řadu činností měla doma komornou, často vařila a uměla se postavit i k jiným domácím pracím, jako třeba, jak vzpomíná i sama paní Hegerová: „Drhnout podlahu." A právě po svém vzoru, tedy jako poctivou, slušnou, pracovitou, ale i důstojnou a noblesní dívku vychovávala proto i svou dcerku Carmen. Ta zase na oplátku s láskou po celý život vzpomíná nejen na její vynikající jídla, jako například na různá masa, těstoviny, tvarohové nudle, nudle s ořechy, všelijaké polévky a omáčky, ale i na nejrůznější domácí „ochutnávací" rituály, které byly s takovýmito událostmi spojeny, i na domácí práce, při nichž jako malá pomocnice asistovala. Paní Margita prý dávala při vaření dcerce ochutnat své jídlo a výsledný efekt s ní pak prodebatovala. Prý ji tak vlastně učila dovést rozpoznat dobré jídlo. Vedle kulinářských zážitků vzpomíná paní Hana dosud velmi ráda i na momenty, kdy ji její maminka zase pro změnu brávala s sebou do kavárny mezi vyhlášenou bratislavskou společnost. To aby získávala i základy slušného chování, jak se na slečnu z vážené rodiny sluší a patří. „Měla jsem kavárny ráda vždycky, ale nejvíc snad jako malé děvčátko. Hrála v tom roli atmosféra, která v kavárnách vládla za první republiky… Dala jsem si nožku přes nožku, stejně jako to dělávala maminka. Ta už věděla, co mi má objednat. Byla to citronáda a pan vrchní mi přinesl ,modeblaty', tedy módní časopisy, a já jsem si v nich suverénně listovala a koukala se, co se právě nosí ve světě, a hrála jsem si na velkou dámu, která je v kavárnách jako doma. Moc mně to bavilo."

„Rytmus a světla reflektorů. Potlesk a vyprodaný sál. Přichází mužů ideál…" (Pro Kiki, hudba: Jiří Šlitr, text: Jiří Suchý)

Paní Farkašová byla zkrátka a jednoduše jedním z jasných důkazů, že vkus a vytříbený módní zjev rozhodně neznamená lidskou hloupost, povýšenost či nechuť k jakékoliv práci, jak se začalo s oblibou od padesátých let dvacátého století tradovat, nýbrž naopak skutečný osobnostní potenciál, vzdělání a především člověka, který dokáže žít více životů současně. Nakonec je přece nad slunce jasné, že žádné společenské postavení ani nic podobného nemůže mít vliv na vrozený manuální či jiný talent a projev člověka. Bohužel však právě pozdější doba si ráda určovala rámec tzv. šedých „motorových myšek".

Koniec ukážky

Table of Contents

ÚVOD

Profil Hany Hegerové

Řekla o sobě:

Zrození nehasnoucí hvězdy

Výběr z tvorby Hany Hegerové