Ukážka z elektronickej knihy

© Pavel Veselý

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-267-7

ISBN (epub) 978-80-7229-306-3

ISBN (mobi) 978-80-7229-307-0

Věnování a poděkování

Tuto knihu bych rád věnoval mojí mamince Janě, která mě jistě velmi starostlivě střeží a ochraňuje, a také paní Marušce, mamince mojí přítelkyně, která si s tou mojí jistě již na věčnosti povídá…

O církvi

„Pokud nechceme být jen automatem na sňatky nebo křty, musíme se stát důvěryhodnými lidmi, za kterými ostatní přicházejí, když cítí bolest a mají trápení," kritizoval v minulosti Dominik Duka uzavřenost katolické církve: „Vymezujeme se na svém písečku, my jsme ti dobří a ostatní jsou ti špatní…"

O majetku

„Církev tu není pro majetek… Církev potřebuje mít majetek, protože jsme lidé, k tomu, abychom měli postel, střechu nad hlavou, stůl a židli, musíme mít teplo, abychom nezmrzli, a světlo, abychom mohli číst. Dnes mi k tomu kněží řeknou, že ještě musí mít vozidlo, aby mohli farnosti objíždět…"

VYZNÁNÍ VÍRY

Věřím… Tímto slovem začíná vyznání víry, které říká každý katechumen předtím, než je slavnostním křtem přijat do římskokatolické církve.

Věřím… Ano, i já jsem složil toto vyznání víry a věřím. Znám mnoho kněží i praktikujících věřících, jejich osudy, radosti i strasti, cestu za pokáním i jejich cestu za životem věčným.

Věřím… Kolik lidí opravdu věří a kolik lidí si z víry pouze staví jakýsi kult výjimečnosti? Znám kněží, kteří si prošli také praktický život mimo víru a museli o ni tvrdě bojovat navzdory svým rodičům nebo okolí. Také znám ty, kteří pocházeli ze silně katolických rodin. Měli oni svůj přístup k víře jednodušší?

Věřím… A není mým úkolem soudit, jaká cesta k víře v Boha je ta správná. Já osobně se k víře dostával velmi složitě, protože jsem vyrůstal v silně ateistickém prostředí. Přesto jsem si svoji cestu k víře našel.

Věřím… A budu rád, když můj pohled na 36. primase českého, arcibiskupa Dominika Duku budete brát jako pohled člověka, který věří, ale snaží se vidět i to, co je i není v dnešním pojetí víry dobré. Tak jak to dělá také on – Dominik Duka. A tak, prosím, pojďte a poslyšte, co se tenkrát před mnoha lety stalo ve městě Hradci Králové…

Pavel Veselý

Královéhradecký biskup Dominik Duka posvětil 24. června 2000 zrekonstruovaný barokní kostel sv. Barbory v Polné na Jihlavsku. Oprava stála čtyři milióny korun, další statisíce pak ušetřili farníci, kteří při opravě odpracovali stovky brigádnických hodin zdarma. V kostele byly obnoveny fresky, hlavní a boční oltáře a kazatelna, vybudována byla elektroinstalace a zavěšeny nové lustry.

Nám, nám narodil se…

Mons. ThLic. Dominik Jaroslav Duka, OP (OP – Ordinis Praedicatorum), se narodil 26. dubna 1943 v Hradci Králové jako Jaroslav Duka. Narodil se doma. Ve vstupu na svět mu pomáhala porodní bába, přesto to byla kvalifikovaná zdravotnická pracovnice. Jeho starší sestra umřela krátce po porodu. Po něm se narodila ještě mladší sestra Eva. Krátce rodina bydlela na nynějším Baťkově náměstí. Před nimi bydlel v jejich bytě významný filozof Viktor Fischl. Hrozilo stěhování do Broumova, ale díky matčiným přátelům k tomu nedošlo. Rodina se pak přestěhovala do malého bytu v Pouchově. V té době již otce komunisté uvěznili na Loretě. Tato změna byl velmi složitá. Místo prostorného bytu se musela rodina vejít do malého bytu, navíc bez otce. Jaroslav vyrůstal v rodině vojáka z povolání, který se zúčastnil zahraničního odboje a v roce 1944 jako člen vládního vojska odešel s P. Jiřím M. Veselým, OP, do Itálie a přes Švýcarsko do Anglie, kde do konce války bojoval v československé zahraniční armádě.

Sám Dominik Duka na to s odstupem času vzpomíná: „Svět mého dětství byl světem vojáků, cestovatelů a duchovních.

Zjednodušeně řečeno: kněží a mnichů. Tajemstvím ale pro mě bylo: co dělají lidé, když jdou do práce? Moje vášeň po objevování světa se však nevydávala za tajemstvím těch, kteří ráno odcházeli do zaměstnání a odpoledne se vraceli. Svůj život jsem chtěl vždy spojit s cestou do daleka a do neznáma."

Tatínek František Duka byl někdejším zbrojířem 311. československé bombardovací perutě britského Královského vojenského letectva (RAF). Respektu k postojům druhých a k demokracii se naučil právě v britských službách. „Když jsme šli v RAF na oběd, tak nikdy podle hodností, ale jak kdo měl čas. Zdravili jsme jen přímé nadřízené a vyšší důstojníky. Na rozdíl od prvorepublikové armády, v níž doznívalo zupáctví z Rakouska-Uherska," líčil později svoji cestu otec nynějšího arcibiskupa. A tak vedl i svého syna. Maminka Anežka Duková byla velmi útlá a zbožná žena. V životě to vůbec neměla snadné. Krátce po svém narození přišla o maminku a vychovávala ji její starší setra. Pocházela z chudých poměrů, přesto, nebo právě proto se snažila rodině dát naprosto vše. Celý svůj život chtěla poznat svoji mámu. Někdy pak říkala, že se poznají a setkají až tam. Vždy přitom ukazovala nahoru. U pána Boha. Krátce po prvním porodu mamince zemřela dcera a lékaři jí oznámili, že už nebude mít děti. „Hodně se tenkrát modlila a pak jsem se najednou narodil já," mluvil o ní jednou sám Dominik Duka. „Dokonce mi pak řekla, že tak doslova své modlitby zase nemyslela, když mě teď musí dát Panence Marii," vzpomíná v souvislosti s pozdějším svým rozhodnutím stát se knězem…

Jako dítě měl malý Jaroslav svou vlastní náboženskou zkušenost. Bůh v jeho životě, ale i v životě jeho rodiny a rodinných přátel nebyl pouhý pojem, ale vědomí toho, o koho je možné opřít celý svůj život navzdory všem a všemu. Modlitba, to nebyla pro malého Jaroslava jen naučená slova, ale byly to často úzkostné prosby i radostný dík. Navíc vyrůstal v biskupském městě, kde od dětství vídal, jak se setkávaly vojenské uniformy s duchovním oděvem. Historické náměstí bylo obklopeno řetězem kasáren, ale také kněžským seminářem, rezidencemi kanovníků a biskupským úřadem. To vše na něho velmi působilo.

Bylo po 2. světové válce a mnozí vojáci se vraceli ze zahraničí domů až několik let po jejím skončení. Pak znělo slovo domov z jejich úst docela jinak. Mluvili o daleké cizině, kde prožili velká dobrodružství. Tak se dostaly také do života malého Jaroslava duchovní postavy. Právě vojáci o nich vyprávěli s úctou, hovořili o jejich statečnosti. Víra byla vždy chápána jako hodnota, která překračuje hranice všedních dnů. A jak utíkaly roky po osvobození a do země se znovu vplížila nesvoboda, byli to vojáci a kněží, kteří zaplnili slovník jeho dětství. Byli souzeni a odsuzováni. To se nevyhnulo ani jeho rodině. Tatínek jako voják RAF (Royal Air Force) byl odsouzen v procesech 50. let. Při návštěvách ve věznicích slyšel o osudech vojáků a kněží, což bylo umocněné právě onou osobní zkušeností. Postava kněze dostávala konkrétní podobu uvězněného kaplana, katechety, vyhnaného pana faráře či biskupa vězněného v jeho rezidenci.

Rozhodnutí stát se knězem a zasvětit život Bohu se Jaroslav rozhodl při jedné májové pobožnosti pátera Stanislava Fogla, tehdejšího puchovského administrátora. Páter četl kázání brněnského katechety Procházky o knězi, který se rozhoduje opustit své povolání. Přesně tato katecheze vzbudila v Jaroslavovi myšlenku opačného postupu. Stát se knězem. Samozřejmě že tato myšlenka v něm byla již dříve. Katoličtí kněží byli totiž v očích Jaroslava ti, kteří rodině v krizových chvílích pomáhali. Většina lidí sice pomoc nabídla, ale tím to končilo.

Po maturitě na Gymnáziu J. K. Tyla podal Jaroslav přihlášku do Litoměřic na teologickou fakultu. Ale nebyl přijat. A tak se ve Škodovce ZVU vyučil strojním zámečníkem a za tři roky poté absolvoval v letech 1962– 64 vojenskou základní službu v Trnavě. Ta pro něho znamenala nejen objevení slovenského národa, ale i slovenské církve. Katolická církev měla a dodnes má na Slovensku velkou základnu. Faktem je, že nejméně věřících je v Čechách. Čím více se obracíme na východ, tím objevujeme větší základnu věřících. V kostelech v Čechách bývá přes týden téměř prázdno a základnu tvoří především starší generace a hlavně ženy, ale na Moravě to už neplatí. Bohoslužba se tu koná někdy i dvakrát za den. Slovensko je v tomto ohledu ještě specifičtější. Víra v Boha je zde velmi pevně zakořenéná. Je prostě součástí života.

A přesně takovou zkušenost udělal na Slovensku i Jaroslav Duka. Sám na toto období vzpomíná jako na období šťastné. Jak bylo již výše uvedeno, pocházel Duka z vojenské rodiny, takže disciplína nebyla pro něho nic nového. Pracoval na ošetřovně a druhý rok vojenské služby se mohl prakticky každý den zúčastnit bohoslužby. Jednak proto, že docházel pro noviny, ale také že coby lapiduch měl v kapse vždy připraven podepsaný recept, který bylo potřeba ve městě vyměnit za léky. Navíc byl v kasárnách kvůli lékům žádanou osobou. Nejen pro své kolegy, ale také vojáky z povolání, hlavně nižších hodností. Navíc soudruh kapitán, který byl velitelem ošetřovny, měl za ženu neteř biskupa. I takové věci se stávají. Sám jsem zažil manželskou dvojici, ve které byl muž prominentní zubař, znající osobně téměř celé tehdejší předsednictvo komunistické strany, a jeho ženou byla silně věřící zubařka. A nebyl to jen tento příběh…

Po vojně se Jaroslav znovu pokusil o přijetí do kněžského semináře. Znovu však neúspěšně. Bylo to sice již v šedesátých letech, která byla již poněkud svobodnější, přesto ne natolik, aby tato „opovážlivost" prošla. Dukovo rodné město Hradec Králové bylo krajské město. Vzorové krajské město. Komunisté se předháněli v potlačování jakéhokoli nebezpečí, které mohlo od „třídního nepřítele" hrozit. Sám Dominik Duka k tomu dnes dodává: „Neměl jsem dělnický původ, netajil se vírou, otec byl vězněn a ještě já se k tomu hlásil na bohoslovectví. To bylo i na uvolněná šedesátá léta příliš." Přesto se dočkal. Jeho doba přišla, i když s malým zpožděním, po setkání Chruščova s Kennedym. V roce

1965 se na odvolání Jaroslav Duka dostal na třetí pokus do Litoměřic na bohosloveckou fakultu. Po jejím skončení vstoupil do dominikánského řádu. Tato volba nebyla tak jednoznačná, protože coby milovník disciplíny se rozhodoval vstoupit i do řádu Tovaryšstva Ježíšova. Oblíbil si v tomto smyslu Ignáce z Loyoly. Jezuité nenosili modrou košili jako piloti, které jako malý obdivoval, ale vynikali vojenským řádem. Nakonec u něho zvítězili dominikáni, možná i pro množství dominikánských periodik, která doma odebírali. A také pro svou zálibu v liturgii, modlitbě, ve vzdělání i pro vlastní originální pojetí řádu, který se opírá o svobodu. Určitý vliv na Jaroslava v dětství měl také byt, ve kterém Dukovi bydleli po Viktoru Fischlovi, spisovateli a tajemníkovi ministra zahraničí Jana Masaryka. Fischl byl Žid a také velký znalec Starého zákona. Celý byt byl jaksi prodchnut jeho duchem.

Biskup Dominik Duka (uprostřed) sloužil 10. srpna 2000 za slunečného počasí mši na nejvyšší české hoře Sněžce pro české a polské horské záchranáře a vůdce. Na tento den totiž připadl svátek svatého Vavřince, který je patronem horských vůdců v Polsku.

Dominik Duka

Jaroslav Duka dostal jméno Dominik. Prý v podstatě úplně náhodou. Přesto si troufám tvrdit, že úplně právem. Principy řehole nejsou výmyslem svatého Dominika, ale svatého Augustina, člověka, kterému podle Dominika Duky patří velký hold křesťanů, ale i celé západní civilizace. Řeholní revoluce svatého Augustina spočívá v tom, že nezavazovala pod hříchem. Člověk ví, že nedělá to, co by měl. Ale také ví, proč to nedělá. Nemodlil jsem se s vámi v chóru nešpory, protože jsem neodkladně musel navštívit nemocného. A nemusím mít trauma z nesplněné povinnosti, protože tato svoboda mi takové jednání umožňuje.

V lednu 1968 byl Jaroslav Duka přijat do tajného noviciátu řádu dominikánů. Tajný byl proto, že všechny řády v té době byly likvidovány. A dominikáni se rozhodli zákaz mařit. Noviciát založil bývalý provinciál Metoděj Habáň, který velmi ovlivnil v pozitivním smyslu pohled a postoj Jaroslava Duky na církev a poznání Boha jako takového. Duka nejdříve hltal jeho články, aby se poté s ním měl možnost setkat. Metoděj Habáň ještě před druhou světovou válkou založil u nás tradici pořádání Akademických týdnů. To byla příležitost, kdy se mohla setkávat katolická inteligence země s veřejností a navzájem se mohli poznávat a obohacovat. Pro zajímavost tuto tradici po revoluci obnovil v Novém Městě nad Metují úspěšně P. Knittl.

Jaroslav Duka se s Habáněm setkal na Chlumu svaté Máří, kde Jaroslav působil coby kněz. Pan doktor Habáň se nedal nikdy zařadit do žádné škatulky. Neustále každého překvapoval. Nejdříve se o něm mluvilo, že je příliš levicový, potom ho označovali za velmi konzervativního člověka. Také se mu vyčítalo, že obrací příliš mnoho osob na víru. Osobně si myslím, že se jednalo o člověka s jasným vlastním názorem na svět, na život a na víru. Takových lidí bohužel velmi ubývá. Často žijeme v potřebě jakéhosi kolektivního uspořádání, s touhou někam patřit a být součástí něčeho. To myslím je právě ta velká moc sekt, ale v běžném životě třeba také některých multilevelových systémů, založených právě na pocitu kolektivního uspořádání. Proto si myslím, že význam Metoděje Habáně je stále ještě nedoceněn.

Mnoho lidí jím obrácených na víru, nových křesťanů, se opravdu nestalo praktikujícími věřícími-katolíky a šli svojí cestou na okraji církve. Já osobně bych tento postoj nikomu nevyčítal, protože si myslím, že neoslabuje víru v Boha. Pro Jaroslava Duku to mělo svou hodnotu. Metoděj Habáň jednou například velmi překvapil, když se v roce 1968 vrátil z prvního máje v Praze, kde byl v průvodu. Říkal, že tam skandoval tehdy populární: „Císař na Hrad!" Čestmír Císař se po Antonínu Novotném stal málem prezidentem. Ale přišly horší časy a na ty z Hradu dohlížel generál Svoboda. Pan doktor Habáň také v roce 1946 nevolil ve volbách, jak by se na první pohled na katolíka slušelo a patřilo, lidovce – ostatně toto nepsané pravidlo platí dodnes, ale národní socialisty.

Bývalý prezident republiky Václav Havel předává na Pražském hradě sídelnímu biskupovi královéhradeckému Dominiku Jaroslavu Dukovi medaili Za zásluhy.

Jako katolík dokázal mít vstřícný vztah jak k T. G. Masarykovi, tak i Edvardu Benešovi. Přesně tuto vlastnost si pro sebe převzal i Jaroslav Duka. Později jako již Dominik Duka dokáže mít dobré vztahy jak s bývalým prezidentem Václavem Havlem, tak poté i s prezidentem Václavem Klausem. Pro Jaroslava Duku byl Metoděj Habáň nejlepší duchovní otec, který tehdy jako správný otec své děti v duchu řeholní tradice uváděl do velkého tajemství křesťanského života. Učil poznávat Boha. Ale také reálný život a vnímat ho v celé jeho plnosti a šíři.

Jméno Dominik dostal Jaroslav od svého představeného Metoděje Habáně. Bylo to tajemství a určité napětí. Nikdo nevěděl, jaké jméno dostane. Když se ho později ptali, proč taková jména dával, říkal: „Já si to, chlapci, nepřipravuji. Když mám promluvu, čekám a ta jména mě napadnou." V době první republiky se přátelil se spisovatelskou obcí, takže generace jeho prvních noviců se jmenovala Jaroslav podle Jaroslava Durycha a Václav podle Václava Renče. Dával tedy jména podle svých přátel… Podle koho dal jméno Jaroslavu Dukovi…?

Po kněžském vysvěcení se Dominik Duka koncem 60. let dostal do pohraničí na významné západočeské poutní místo Chlum svaté Máří u Sokolova. V tuto dobu se zde konaly poutě, na něž přijíždělo i na patnáct tisíc sudetských Němců, kteří odtud museli po válce odejít. To šlo ale pouze v uvolněném období roku 1968. Pak se hranice zase uzavřely. Duka vnímal velmi silně problematický odsun sudetských Němců. Pro mnohé tyto lidi bylo nucené vystěhování velmi nespravedlivé a pro zdejší kraj velký šok. Většina z nich se později v Německu dobře uchytila. Ne všechny se podařilo v tomto kraji nahradit.

Dalším pastoračním místem byl Jáchymov a Nové Mitrovice. Město Jáchymov je známé nejen jako město dolů, ale také coby lázně. Zde se Duka setkal s dalším velmi zajímavým člověkem. Byl to hrabě Bořek Dohalský. Tento muž byl známý Metoděje Habáně a poprvé ho Duka poznal ve Chlumu svaté Máří. Do Jáchymova hrabě Bořek Dohalský jezdil vždy na podzim. Několik dnů pak zůstával na faře; s růžencem v ruce projel všechny komunistické lágry a modlil se za zemřelé a nemocné… Rozhodně to bylo prospěšné, ale také hodně náročné…

V Jáchymově byl Dominik Duka také poprvé vyšetřován. Zavolala si ho církevní tajemnice. Když za ní přišel, řekla, že za ní byli pánové, co o něj mají zájem. „Vy jste měl bohoslužby v Jáchymově. Kdo to tam seděl vedle vás, ti dva mladí muži?" Dominik Duka odpověděl: „Myslíte ministranti? Tak těm pánům vyřiďte, že ve čtrnácti se na kněze tajně nesvětí…" Mimochodem těmi ministranty byli Cyril a Josef Svobodovi. Cyril Svoboda se nakonec stal i ministrem zahraničních věcí. Možná i zde je základ toho, že Dominik Duka poté lobboval u lidovců při volbě prezidenta Václava Klause… Tím však pokusy o odejmutí státního souhlasu s výkonem kněžského povolání neskončily. Uranová horečka udělala z desetitisícového lázeňského Jáchymova polorozpadlé město se třemi tisíci obyvatel, ale lázně fungovaly a v kostele zde o nedělních bohoslužbách bylo až osm set lidí. O tom si bohužel v kostelích v Čechách speciálně můžeme nechat jen vyprávět… Kdyby byl státní souhlas odejmut zde, vzbudilo by to velký rozruch. Proto byl Dominik Duka přeložen do Plzně-venkova. Jednoho dne se vrátil z dovolené a čekalo ho oznámení, že na základě ztráty důvěry mu je odebrán státní souhlas. Následoval soud a právník, kterého dominikáni měli, soud prohrál. Taktéž i na krajské úrovni a nedalo se nic dělat. Soudkyně na kraji řekla, že by měl nárok na mzdu za celý rok, ale také mu bylo doporučeno, aby to nedělal, že by to odnesli oba… Takové věci se v životě stávají…

Bývalý prezident Václav Havel, který 11. dubna 2001 navštívil královehradecké biskupství, se v doprovodu diecézního biskupa Dominika Duky (vpravo) setkal s pracovnicemi a pracovníky biskupství.

Plzeňská anabáze…

Nezbylo tedy než si najít v Plzni byt a také práci. Co se bydlení týká, našli se hodní lidé, kteří ve svém domku umožnili žít třem dominikánům ve společenství, když nemohli být v klášterní klauzuře. A tak zde bydlel Dominik Duka se svými dvěma spolubratry. Co se práce týká, myslel si, že bude pracovat ve vědecké knihovně a bude katalogizovat svozy z klášterních knihoven. Ale bylo mu sděleno, že musí pracovat v průmyslu. A tak se na dlouhých patnáct let stal rýsovačem v plzeňské Škodovce. Nejdříve však na rasplotně u obráběcích strojů.

„Pán Bůh má rád humor," komentoval Duka své „angažmá" coby rýsovač. Technickým oborům se totiž odjakživa vyhýbal. Už když na jedenáctiletce změnili nepovinnou latinu na povinnou deskriptivní geometrii, studenti stávkovali. Duka žádný rys v životě nevytvořil. Ve škole mu byl záchranou otec, který – ač voják – měl rád technické kreslení. Různé věci po svém otci Dominik Duka podědil, avšak vlohy na technické kreslení a rýsování to rozhodně nebyly. Dostal na papíru technický výkres a musel pro vrtačku nebo frézu na obrobku označit, kde vyvrtat díry a kde vyfrézovat čtvercový otvor nebo něco podobného. Pro Dominika Duku to byla doslova muka Talantova. Zvláště v jednom případě. Pracoval na zakázce pro ministerstvo obrany společně s mistrem-pilotem propuštěným v roce 1968. Byla to jakási hřídel. On měřil a Dominik Duka označoval a pak oba zjistili, že se o centimetr spletli. Tenkrát mu mistr řekl: „Jardo, my půjdeme do basy za sabotáž!" Nakonec volali na ministerstvo obrany a tam jim řekli, že je to úplně jedno. Oba si oddechli… Také pak rýsoval součástky pro Dukovany a Temelín. Kromě toho se k této etapě života váže ještě jedna příhoda. Stalo se také, že spolubratr Jindřich Gajzler z Nového Města, který byl vězněn mezi prvními v roce 1978, si po polovině trestu podal žádost o podmíněné propuštění. Soud se konal přímo v borské věznici, měli tam na to zařízenou místnost. Tři zbylí dominikáni s Dominikem Dukou se k tomuto soudu vypravili. Dost přitom riskovali, ale dopadlo to dobře. Na bráně se představili jako jeho rodina. Jeden byl otec, Dominik Duka byl bratr a třetí kolega z práce. Nikdo nelhal. Řeholníci tvoří jednu rodinu a navíc všichni pracovali v jedné továrně, takže to byli i kolegové z práce. Tato forma osobní odpovědnosti a rizika braného na sebe je, myslím si, základním kamenem všech osobností. Málo platné, kdo trochu zlobí a riskuje, je vždy o něco dál než ostatní. Dějiny jsou plné takových příkladů.

V Plzni pracoval de facto na dvě směny. Kromě práce v Plzni měl na starosti přípravu noviců. O víkendu jezdil na trase Praha-Brno-Přerov, někdy Ostrava nebo Bratislava. V roce 1981 se kvůli tomu jako údajně špatnému působení na mládež dostal do vězení v Plzni. Tajní je hlídali ze sedmdesáti procent, víc nestíhali a zbytek si jednoduše domýšleli. Když nastoupila polská Solidarita, byla větší kontrola. Režim se prostě bál změny. Nakonec naletěl, jak se říká, na špek – církevní tajemník vypustil dezinformaci, když kdesi pronesl: „Já bych je zavřel, až by zčernali, ale když je teď ta Solidarita, to my nemůžeme". Byla celozávodní dovolená a Dominik Duka si nechal dovézt samizdat a začal ho třídit. A vtom přišlo sedm chlapů s povolením k prohlídce. Ocitl se v plzeňské vazbě, která patřila k těm slušnějším a kde se spálili ohledně Charty 77, takže na tu dobu, jak sám přiznává Dominik Duka, měli nadstandardní podmínky. Ani mnozí dozorci tehdejšímu režimu nevěřili. Vzpomíná na bachaře, který vždycky začal křičet, zatlačil vězně do kouta a mezitím říkal: „Včera Svobodná Evropa hlásila…" Takto sledovali Svobodnou Evropu i velitelé a agenti StB. Ovšem z jiného důvodu… To dělal bachař nejen jemu, ale i Václavu Havlovi a jiným. Byli chráněni, takže nebyli nikdy biti. Existoval pokyn, že bachaři nesmějí používat násilí. Když se jednou nad nimi rozpřahoval jeden z nich, byl okamžitě sám poslán na zem slovy „To nesmíš". Na ostatní si to ale dovolili.

V cele měl díky nákladnosti bachařů především studenty, kteří se pokoušeli utéct na Západ, nebo také mladého inženýra, o kterém ve snaze se ho zbavit rozhlásili, že řekl: „Já bych všechny komunisty oběsil." Sedm měsíců seděl ve vězení, než se ukázalo, že to nebyla pravda, a když se vracel na svobodu, řekl, že by to teď opravdu udělal. Václava Havla do té doby Dominik Duka neznal. Nakonec ani další zástupce Charty 77. O mnoho let později ho jeho přítel a později poslanec Václav Benda, otec dnešního poslance Marka Bendy, v podstatě přiblížil k ODS… Václav Havel se stal také jeho přítelem. O něm však v té době nic nevěděl a osobně ho neznal. Když výše uvedený inženýr odcházel, a naopak z vazební věznice nastupoval Dominik Duka trest, řekl mu: „Jděte k nástěnce, tam bude takový menší člověk, který vám vydá čaj". To byl Václav Havel. Nejdřív měli cely proti sobě. Nakonec byli spolu v jedné cele. Život a z pohledu církve a víry Bůh má rád humor… Sám mám mnoho takových setkání.

Kromě těchto osobností se zde setkal i s nezapomenutelným Jiřím Dienstbierem. Nejhorší pro Dominika Duku byly první chvíle ve vězení. Ty každého velmi nepříjemně překvapí. Naučí člověka lépe hospodařit s časem a vážit si ho. Na druhé straně vězení pro Dominika Duku přineslo prohloubení víry a uvědomění si dalších hodnot. Nejvíce zde postrádal možnost více číst a kontakt s okolním světem. „Jednou jsem jel výtahem s vězněným Romem a po krátkém rozhovoru mi tento Rom překvapivě řekl: ,Vole, modli se, nebo se tady zblázníš,' " řekl k tomu v pořadu 13. komnata Dominik Duka na otázku Jany Klusákové, jestli se lidé ve vězení více modlí…

Zpět do Hradce Králové

V roce 1986 byl Dominik Duka magistrem řádu dominikánů jmenován provinciálem Československé dominikánské provincie a byl jím až do roku 1998.

V době sametové revoluce se Dominik Duka díky svým kontaktům a své vážnosti zasloužil o víru doby. Po listopadu 1989 byl předsedou Konference vyšších řeholních představených v ČR a viceprezidentem Unie evropských KVŘP (1992 –1996). Přednášel jako odborný asistent biblistiku na Teologické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci a v letech 1990 –1998 byl členem Akreditační komise při vládě ČR.

6. června 1998 byl papežem Janem Pavlem II. jmenován

24. sídelním biskupem královéhradeckým a 26. září 1998 přijal biskupské svěcení z rukou arcibiskupa Karla Otčenáška a spolusvětitelů kardinála Miloslava Vlka a apoštolského nuncia arcibiskupa (dnes kardinála) Giovanniho Coppy v katedrále svatého Ducha v Hradci Králové.

Během svého působení navázal na činnost a projekty svého předchůdce arcibiskupa Karla Otčenáška , který byl v mnohých ohledech jeho vzorem. Dále sv. Vojtěcha navrhl za třetího patrona Královéhradecké diecéze. Založil Diecézní teologický institut a Církevní gymnázium ve Skutči. Poté v roce 2002 svolal druhý Diecézní eucharistický kongres. Během jeho působení byla dokončena rekonstrukce například budovy Nového Adalbertina, v jehož areálu byla vybudována také nová Biskupská knihovna v salla terreně. Dominik Duka nechal rekonstruovat historickou Biskupskou knihovnu Biskupství královéhradeckého v rezidenci původně založenou biskupem Trautmannsdorfem. Také 10. listopadu 2004 vydal nový statut a jmenoval nové kanovníky Katedrální kapituly při chrámu svatého Ducha v Hradci Králové. Svatým otcem Janem Pavlem II. byl 6. listopadu 2004 jmenován apoštolským administrátorem Diecéze litoměřické. Tuto funkci vykonával do 22. listopadu 2008. Následně v letech 2007–2008 organizoval oslavy 700. výročí katedrály svatého Ducha, kterému předcházela rekonstrukce vitráží a interiéru katedrály včetně liturgické úpravy. Během let 2008 a 2009 inicioval Týden vzájemného poznávání a porozumění, pastorační aktivitu velkých měst mezi věřícími napříč konfesemi a hledajícími. 1. července 2009 založil Diecézní církevní soud.

Dominik Duka spravoval Královéhradeckou diecézi téměř dvanáct let, vypracoval a naplnil diecézní Sedmiletý pastorační program s přípravou pastorace diecéze v novém století. Navštívili ho zde různí významní hosté, ať už Svatý otec Jan Pavel II., nebo hokejový brankář Dominik Hašek. Stal se uznávanou osobností Hradce Králové, se kterou se nechtěli tamní obyvatelé loučit…

Jak Dominik Duka sám říká, bylo to krásné období, na které bude rád vzpomínat. „I díky panu arcibiskupu Otčenáškovi, který udělal správný krok k celé společnosti i k tomuto městu, jsem tu mohl prožívat opravdu nádherné období spolupráce – krajský úřad, město, univerzita, armáda, policie a nakonec i tělocvičné jednoty," řekl Duka v jednom rozhovoru týdeníku Rozhled. Krom společenských akcí se často účastnil i mnoha sportovních zápasů: „Když chtěly tělocvičné jednoty zápas vyhrát, musel jsem jet vykopávat balon. Mysleli si, že vyhrajou. A skutečně, pokud jsem tam byl, bylo to 0:0, odešel jsem – a chudáci prohráli." A pak že neexistuje Boží požehnání…

Kromě této spolupráce měl Dominik Duka i neformální patronát nad hradeckou mládeží. Stejně jako Jan Pavel II. kladl na výchovu mládeže velký důraz. „Mladí lidé mají určitou vitalitu a elán, přináší nám to pohádku mládí a tak trošku se vracíme do svého mládí. Je u nich devíza, kterou nesmí ztratit, nesmí podlehnout jisté životní skepsi, že něco nepůjde," charakterizoval svůj vztah k mládeži Dominik Duka. Právě při rozloučení s mládeží, které se uskutečnilo během předposledního březnového víkendu, Duka zavzpomínal na časy, kdy býval mladý. „Když jsem byl menší, maminka podlehla teplákové módě a také mi tepláky koupila, takže jsem je musel nosit. Jednou jsem si zapomněl klíče, a jak jsem přelézal plot, zachytl jsem se tou bachratou nohavicí na tyčce. Následovalo dilema. Jestliže zatáhnu, budu konat nedovolený striptýz. Takže jsem musel viset a volat o pomoc," vzpomínal Dominik Duka na své dětství.

Koniec ukážky

Table of Contents

Věnování a poděkování

VYZNÁNÍ VÍRY

Nám, nám narodil se…

Dominik Duka

Plzeňská anabáze…

Zpět do Hradce Králové

Homilie arcibiskupa Duky v den převzetí úřadu

Přílohy