Ukážka z elektronickej knihy

© Johanna Marianna Burg

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-271-4

ISBN (epub) 978-80-7229-302-5

ISBN (mobi) 978-80-7229-303-2

„Kdo zároveň rozpozná obé, vznik i zánik, překoná zánikem smrt a vznikem dospěje k nesmrtelnosti."

Z moudrosti staroindických upanišád

PROLOG

„Jediná spása je pro přemožené: již nedoufat ve spásu." „Una salus victis: nullam sperare salutem."

Vergilius

Pomalu končil jeden listopadový den roku 1918. Slunce se klonilo zvolna k západu, když vtom se vynořila nečekaně a jako zázrakem nezvykle obrovská, pestrá duha, spojujíc barevným obloukem obzor. Za ní v pozadí se tyčil mohutný a temný masiv hor. Velmi úrodná pole a rozsáhlé louky obklopovaly hluboké lesy končící v nedohlednu. Vítr si jemně a tiše pohrával se spadaným listím, kterého den ode dne přibývalo a vytvářelo na zemi žlutohnědý koberec. Nastal klidný podzimní podvečer a nezasvěcenému by se mohlo zdát, že se v tomto idylickém, krásném koutku země vůbec nic zvláštního neodehrálo.

Avšak teprve před malou chvílí se nesl touto panenskou krajinou, nacházející se kdesi na Balkáně, ještě před nedávnem ničím neposkvrněnou, srdcervoucí nářek a hrůzu nahánějící řev, při kterém stydla krev, a klení zraněných vojáků umírajících v krutých bolestech po jedné nesmyslné, prohrané bitvě velké války. Zněl tak silně a žalostně, až otřásal boží branou. Bůh však ponechal nerozumným lidem svobodnou vůli v jejich rozhodování a konání, jinak by ani nemohl jen tak nečinně hledět shůry na celé to šílenství krvavého a marného boje, na zkázu lidského pokolení.

Nářek zraněných a umírajících zvolna utichal, jen tu a tam se pohnulo nějaké zkrvavělé tělo. Několik těžce zraněných vojáků se s nadlidským úsilím plazilo k blízkému lesu, v jehož úkrytu hledali záchranu. Po jateční řeži zde zůstala jen zpustošená pole a žalující mrtvá těla hojně rozesetá po krajině, kam jen oko dohlédlo. Země byla tak nasáklá prolitou krví, že se podél zohavených údů tvořily krvavé kaluže. Kolem se rozprostřela jen smrt, pro život tu nezbylo již místo. Jak marná a nesmyslná byla tato bitva, zrovna jako celá strašná válka! Velká válka! Každé mrtvé tělo se nyní stalo varovným vykřičníkem, mementem nesmyslné války, hrozného a absurdního barbarství.

Život a smrt! Dobro a zlo! Láska a nenávist! Líc a rub jedné a téže mince!

Ztichlou krajinu pomalu opanovala tma a milosrdně zakryla žalostný pohled na konec jedné nelidské, válečné a krvavé řeže.

Vtom však se jedno zkrvavělé tělo nepatrně pohnulo. Ozvalo se tiché, leč velmi bolestné zavzlykání a poté úpěnlivé zvolání:

„Ach, Bože, proč jsi mě jen opustil?! Čím jsem se provinil, že musím tolik trpět? Tam kdesi u Tebe, na onom světě, tam jsem byl pohlcen úžasným jasem, zbaven pocitů jakékoliv bolesti, setrvával jsem jen v bezbřehé blaženosti, všeobjímající lásce a neskutečné kráse! V tomto světě však nejsem s to dál už snášet kruté bolesti, drásající moje zubožené tělo…, nesnesu ani pomyšlení na strašnou smrt mých kamarádů…, velmi lituji svého návratu z onoho světa zpátky na zem…, ale staň se vůle Tvá, všemohoucí Bože!"

Obrovská duha se před chvilkou nenápadně vytratila a šero začalo houstnout. Na potemnělé obloze se znenadání objevil podivný nazelenalý blesk, který v mžiku proťal celý obzor. Byl to velmi zvláštní úkaz, odnikud se neozvalo žádné zahřmění.

Těžce zraněný voják Jakub Ctibor zahlédl podivný, hrůzu nahánějící jev, který se v příštím okamžiku zase hned ztratil. Zalekl se nezvyklého nazelenalého světla. Nabyl přesvědčení, že mu Bůh tak odpovídá na jeho nekřesťanské rouhání a dává mu výstražné znamení. Vzápětí však pocítil náhlou úlevu a tělo mu poněkud zmalátnělo, krutá bolest polevila a hned poté upadl do bezvědomí. V okamžiku ho obestřela nekonečná, neproniknutelná tma. Očekával, že se vzápětí dostaví nepříjemné svištění, hvízdání, hučení, rychlý odchod tmavým prostorem někam vzhůru, na onen svět, nikde však nezahlédl známé zářivé světlo, které by mu skýtalo naději, že se vrací opět zpátky domů, do bezbřehé blaženosti, jasu a nádhery barda, do života mezi životy. Stačil si ještě pomyslet:

„Snad mě Všemohoucí vyslyšel a odejdu v krátké době znovu na onen svět, aniž bych splnil svoje hlavní poslání v pozemském životě…, zářivé světlo však nikde nevidím…, pluji jen nezadržitelně hlubokou tmou…"

Z neproniknutelné tmy se pojednou začaly vynořovat malé zářící body, brzy jich byly desítky, stovky zlověstně svítících očí, za nimi se objevovaly znetvořené tváře s odporně rozšklebenými ústy, z nichž vyčnívaly blýskavé, ostré zvířecí tesáky. Nemilosrdně se k Jakubovi čím dál více přibližovaly…, urputně se tomu bránil a marně se snažil zachytit pevného bodu…, namísto nádherně zářivého světla spatřil vysoké plameny, které se hrozivě šířily a nebezpečně obestupovaly jeho tělo. Ze všech stran k němu doléhal šílený smích, který se mísil se srdcervoucím pláčem a nelidským řevem…, hrůzné divadlo náhle překryl nažloutlý, hustý dým a směsice příšerného zápachu z doutnajícího vlhkého dřeva, spálených hadrů, vlasů a kůže…

„Všemohoucí zaslechl moje hříšné rouhání a seslal na mě nejvyšší trest! Moje duše propadla peklu!" Jakub se zoufale rozhlédl kolem, ale nikoho nespatřil, obklopovala ho pouze černočerná tma…, tápal jen rukama v té nekonečné tmě…, konečně cosi nahmátl a stiskl… Ze tmy se pojednou vynořila vysoká postava zahalená do dlouhého, černého pláště s kápí na hlavě. Opatrně překračovala mrtvá těla a s neochvějnou jistotou zamířila k nehybnému tělu zraněného vojáka Jakuba Ctibora. Tajemný muž se sklonil nad těžce zraněným mladíkem a pohladil ho láskyplně po vlasech slepených zaschlou krví. Prohlédl zběžně jeho těžká zranění, tma mu nebyla nijak zvlášť na překážku, a spíše jen pro sebe si tiše zašeptal:

„Neboj se, Jakube, postarám se o to, abys byl brzy opět zdravý! Zase budeš chodit, běhat či skákat jako kdysi předtím…, ještě si užiješ ve svém pozemském životě spousty radostí. Všechno teď musím nutně napravit! Vždyť za celé to tvoje trápení nesu hlavní vinu já, tebou prokletý hrabě Saint-Germain! Vlastně jsem tě do této válečné řeže vyštval z bezpečí domova svými bezohlednými slovy. Moc se ti za své nehorázné jednání omlouvám, Jakube! Připadám si jako ten nejhorší hříšník pod sluncem! Bezmezně se za to kaju a postarám se o tebe jako o vlastního syna, to ti slibuji!" Jakub setrvával v hlubokém bezvědomí, jenom se mu nepatrně zachvěla víčka, jako by přece jen vnímal jeho slova a poznal St-Germainův hlas, jeho ruka křečovitě svírala malý, dřevěný křížek s Ježíšem Kristem…

SETKÁNÍ NA BALKÁNĚ

St-Germain opatrně nadzdvihl jeho vyhublé, zubožené tělo a odnesl Jakuba v náručí k blízkému lesu. Bez přestání k němu tiše promlouval, jako kdyby se mu předchozí omluva nezdála být stále ještě dostatečně velká. Neúnavně se s Jakubem prodíral hustým, snad nikdy nekončícím porostem, až se konečně dostali k jakési hluboké rokli zarostlé nezvykle bujnou vegetací, která jako by do tohoto místa vůbec nepatřila. St-Germain začal opatrně slézat na dno rokle. Překračoval velké, černé a blýskavé balvany, šikovně se proplétal mezi hustými keři, které měly ostré trny, sytě zelenou barvu listů a byly posety velkými rudými květy. Až téměř na dně se objevil malý vchod do jeskyně, který byl skvěle zamaskován hustým porostem neznámé vegetace.

St-Germain rozhrnul větve pichlavého keře a před ním se objevila bílá vápencová skála. Vysoký muž se musel hodně sehnout, aby se protáhl i s mladíkem v náručí malým otvorem. Po pár krocích začal bílý kámen měnit barvu v narůžovělou se silným třpytem, zvláštně opaleskoval a vyzařoval jakousi silnou energii. Hrabě nesl Jakuba hlouběji do nitra jeskyně a procházel opatrně přítmím podzemního světa. Světla ale začalo přibývat, stěny jeskyně měly nádech dozlatova a zářily o poznání více daleko silnější energií, která působila na Jakuba velmi blahodárně. Náhle otevřel oči a překvapeně se rozhlédl kolem. V první chvíli nemohl pochopit, kde se vlastně nachází, zda prodlévá v pozemském životě, anebo odešel znovu na onen svět, odkud se před krátkou dobou vrátil jako zázrakem zpátky, aby tu dokončil svůj nelehký pozemský úkol. Spatřil kolem sebe jakýsi neznámý svět prostoupený zlatavou září, která mu připomněla nádherný a nezapomenutelný zážitek z jeho kratičkého pobytu na onom světě. Tam se ocitl, když byl smrtelně zraněn uprostřed válečné vřavy na Balkáně. Jako zázrakem překonal svou smrt a probudil se opět ve svém hmotném těle.

„Kde to vlastně jsem?" zeptal se tiše a s velkou námahou sám sebe. „Byl jsem přece poslán svým vlastním otcem z onoho světa zpátky…, mám tu prý před sebou ještě několik významných úkolů, které musím splnit, abych se mohl co nejdříve vrátit zpět do onoho nekonečně blaženého, nádherného a všeobjímající láskou prostoupeného života mezi životy…"

„Nemluv, Jakube, zbytečně tě to vysiluje! Byl jsi těžce zraněn na Balkáně na konci té nesmyslné velké války. Odnesl jsem tě z válečného pole do bezpečí této jeskyně…, bitvu jste prohráli… a válka už konečně skončila. Udělám všechno pro to, abych tě z tvého těžkého zranění vyléčil!"

„Hrabě St-Germain! Jste to přece vy! Poznal jsem vás po hlase, ale nebyl jsem si úplně jistý. Nevidím vám přes tu kápi do obličeje. Bože všemohoucí! Jak jste mě mohl najít tak daleko od domova právě v okamžiku, kdy vás co nejvíce potřebuji?"

„Vždyť mě přece už znáš! Nedalo mi to a sledoval jsem tě jasnozřivě na dálku i poté, co jsi ode mne utekl ze zámku! Snažil jsem se tě ochránit od toho nejhoršího, ale ani já nic nezmůžu proti předurčenosti osudu, a ten byl v Univerzu nevratně zaznamenán. Bylo už zřejmé, že těžkému zranění neunikneš! Velmi jsem se o tebe bál, a tak jsem za tebou spěchal tou nejkratší cestou. Naštěstí nám bylo souzeno, abychom se opět shledali!"

„Tam nahoře mají se mnou jiné záměry a to, co jsem otřesného ve válce zažil, také odchod z pozemského života, se mělo pro mne stát velmi cennou zkušeností, abych pochopil nelehkou úlohu svého pozemského bytí!"

„Pochopil jsi Kosmický zákon velmi dobře, Jakube! Jsi na svých devatenáct let výjimečně moudrý a inteligentní. Jistě tě ještě čeká neobyčejná budoucnost. Tak jsme konečně na místě, které jsem hledal!" s úlevou pronesl hrabě St-Germain a opatrně uložil Jakuba na provizorní lože vystlané nějakým neznámým a měkkým materiálem, na kterém se Jakubovi výtečně leželo. Začaly se mu únavou klížit oči, ale přesto stačil ještě pronést:

„Ale co bude vlastně dál, pane hrabě?! Jsem těžce zraněný a daleko od domova…, v nějakém podivném, neznámém světě…, jsem najednou tolik bezradný…"

„Nejprve se musíš co nejdříve uzdravit, potom se vrátíme ke mně na zámek a můžeš mi zase pomáhat jako předtím…, pokud se však rozhodneš pro jiný život, bránit ti v tom rozhodně nebudu. Znám cestu zpátky domů a odtud tě vyvedu, žádný strach! Začnu tím, že ti hned vyčistím rány a budu tě léčit bylinkami. To nejdůležitější jsem si vzal pro jistotu na cestu s sebou," snažil se hrabě uklidnit nemocného Jakuba. V duchu však s velkými obavami sledoval, jak mu prudce stoupá horečka, což nevěstilo u jeho těžkého zranění nic dobrého.

„A máte také s sebou svůj pověstný elixír života? Určitě by mě rychle postavil na nohy!" pokusil se Jakub zažertovat.

„Teď by ti zrovna moc platný nebyl! Ale po pravdě ho nosím stále při sobě. Pokus se uvěřit mým léčitelským schopnostem a zkušenostem! Bude tě to ale bolet, tak se na to připrav, Jakube!"

„Nic jiného mi ostatně ani nezbývá…, tak jen do toho, hrabě! Já vám věřím, že mě z toho dostanete!"

St-Germain mu vyčistil pečlivě rány a ošetřil je neznámou tinkturou. Jakub sykal potichu bolestí a snažil se chovat statečně. Zranění se v tuto chvíli nejevila jako životu nebezpečná. Když měl to nejhorší za sebou, zeptal se hraběte na to, co ho po celou tu dobu tížilo. „Co jste vlastně dělal, hrabě, když jsme vás s mým bratrem Matějem tak narychlo opustili? Odešel jste hned poté ze svého zámku a vstoupil jste do jiné dimenze, jak jste si to tehdy předsevzal? Vůbec nerozumím tomu, jak jste se mohl tak rychle ocitnout tady na Balkáně!" „To je nějak moc otázek najednou, Jakube! Všechno ti vysvětlím, až se jen trochu zotavíš. To je pro tuto chvíli to nejdůležitější! Pořádně se prospi a na nic teď nemysli!"

„Mám jenom obavy, zda v tom nejsou nějaké vaše čáry, magie nebo něco podobného…, nebylo by o co stát…" Jakub zavřel unaveně oči a chvilku St-Germainovi tu a tam přikyvoval.

„Ničeho takového se nemusíš obávat! Až si odpočineš, budu ti postupně vyprávět, co jsem za tak krátkou dobu, kdy se naše cesty rozešly, všechno zažil! A že toho nebylo zrovna málo! Ale jak tě znám, nebudeš mému vyprávění stejně věřit. Tvoji důvěru jsem si nikdy naplno nezískal…, chápu, že jsi měl k tomu někdy i pádné důvody!" „Ale, pane hrabě, omlouvám se vám za nevhodnou poznámku…, nechtěl jsem se vás dotknout…, vždyť vám přece vděčím za tolik dobrodiní… a za záchranu svého života…" Poslední slova pronesl Jakub už nezřetelně a v momentě tvrdě usnul.

St-Germain usedl vedle jeho lůžka a zadumaně na něj hleděl. Hlavou se mu honily nejrůznější myšlenky, které se snažil uspořádat a připravit se na nelehký úkol, jak vysvětlí inteligentnímu Jakubovi různé podivné věci pro normálního smrtelníka nepochopitelné. Dokázal si už dopředu představit, jak mu bude klást záludné otázky, ze kterých se ani on, zkušený St-Germain, nevykroutí a mladíkovi bude muset sdělit vše popravdě. I tak se bude rozpakovat nedůvěřivý Jakub jeho zážitkům uvěřit.

VZPOMÍNKY NA LÉTA STRÁVENÁ S JAKUBEM A MATĚJEM NA ZÁMKU

Hrabě St-Germain, známý jasnovidec a alchymista, legendami opředený poutník časem a prostorem, vzpomínal jen velmi nerad na dobu, kdy ho oba bratři, Jakub s Matějem, ke konci války roku 1918 ve zlém opustili a on se jen nesnadno vypořádával s těžkým pocitem provinění. Po předchozí domluvě s jejich otcem Kazimírem Ctiborem, pozdějším komorníkem posledního císaře Rakouska-Uherska Karla I. Habsburského, kterého kdysi hrabě poznal na jednom večírku, měli Jakub s Matějem přečkat válku v bezpečí St-Germainova zámku. Maminka jim zemřela na začátku války a otec musel na frontu. Všichni kromě hraběte St-Germaina se domnívali, že válka bude trvat nejdéle čtyři měsíce, a ne dlouhé čtyři roky, jak jasnovidec správně prorokoval. Chlapci tak měli být ušetřeni válečného strádání. Čtyři válečná léta jim na zámku však uběhla docela rychle a celkem příjemně, aniž se jich válka nějak citelně dotkla. Se svým otcem, který pobýval na frontě s arcivévodou Karlem, se setkali za tu dobu několikrát a poznali naštěstí válku jenom z jeho vyprávění. Alchymistovi a jasnovidci St-Germainovi pomáhali v laboratoři při výrobě textilních barev a umělých drahokamů, naučili se spoustě potřebných věcí, zdokonalovali se v chemii, v bylinkaření a léčitelství, ve studiu cizích jazyků. Hudebně nadaný Matěj se po celou dobu věnoval muzice a komponování a často si s hrabětem i společně zahráli.

Intuicí nadaný Jakub projevoval hlubší zájem o léčitelství a alchymii. Hrabě St-Germain se v duchu podivoval jeho vrozenému nadání a měl tajné přání vychovat z Jakuba svého nástupce. Chlapec se však nevzdával svého dřívějšího rozhodnutí působit po válce v diplomatických službách u císaře. Jasnovidný hrabě dokázal nahlížet do budoucnosti, a tak dobře věděl, že monarchie zanikne a Jakub nenajde v tomto směru uplatnění. Navrhl mu, aby i po válce zůstal u něho v laboratoři a dál se tady pod jeho vedením zdokonaloval. Snažil se podnítit Jakubův zájem a předat mu postupně co nejvíce znalostí, dovedností, zasvětit ho do mystických umění, která si sám osvojil v různých dobách a zemích světa jako nekonečný poutník časem a prostorem. Udělal však velkou a zásadní chybu, že se snažil téměř násilím vnutit Jakubovi svou vůli. Dobře věděl, jaké hrozí Jakubovi koncem války smrtelné nebezpečí, před kterým ho chtěl ochránit, a pokusit se tak obelstít jeho osud. I když si byl vědom, jak pošetilé a marné je jeho jednání, rád tomu sám i poté uvěřil. Jakubův osud se v Univerzu jevil jako už nevyhnutelný, ale St-Germain si tentokrát počínal jako bláhový otec, který chce uchránit za každou cenu svého syna před okolním zkaženým světem. Tentokrát byl ochoten uvěřit, že se jako jasnovidec zmýlil. Pokusil se zabránit Jakubovu odchodu ze zámku neomaleným sdělením, že jeho pravým otcem byl následník trůnu, arcivévoda František Ferdinand d'Este. Docílil však pravého opaku, a s tím ani tento všeznalý jasnovidec nepočítal. Jakub tehdy udělal opak toho, čeho chtěl St-Germain dosáhnout. Zachoval se tedy jako jeho pravý otec, kterého tvrdohlavé rozhodnutí jet na manévry do Bosny-Hercegoviny i přes mnohá upozornění a varování stálo nakonec život. Vznětlivý Jakub se konečně dozvěděl pravdu o svém otci a toto nečekané odhalení tajemství ho bolestně zasáhlo až do hloubi duše. Během malé chvilky se mu obrátil celý život vzhůru nohama. Vděčnost a pokora k obětavému, vstřícnému a šlechetnému St-Germainovu jednání, který se ho i s bratrem Matějem ujal a ochránil je před válkou a bídným strádáním, byla v tomto momentě zapomenuta. Tak závažné sdělení však nešlo vzít už zpět. Léta pracného získávání bezmezné důvěry obou chlapců najednou zmizela v nenávratnu. Všechno se v jednom okamžiku obrátilo proti hraběti. Oba chlapci na něho pojednou hleděli s velkým odporem. Na proslulého alchymistu a jasnovidce, všeznalého a světaznalého legendárního hraběte St-Germaina se dívali jako na samotného Satana. Nepochopili snad nic, ani jeden a ani druhý, z jeho ušlechtilého záměru vychovat z Jakuba svého pokračovatele, zasvětit ho do tajů alchymie a magie. St-Germain se při těchto nepříjemných vzpomínkách ještě teď znechuceně otřásl. Ze všeho nejvíce ho však ranilo nepříčetné Jakubovo jednání, když proti němu vztáhl ruce a začal fanaticky křičet: „Apage, Satanas! Apage, Satanas!" S vytřeštěným, cizím výrazem v očích žehnal se křížem jako nějaký zfanatizovaný inkvizitor. Jeho bystrá inteligence ustoupila do pozadí a St-Germain ho vůbec nepoznával. Matěj se přidal na bratrovu stranu a křičel na něho spolu s Jakubem, aby tak společně zapudili zlého a nebezpečného Satana: „In nomine Patris et Filii et Spiritus sancti!" A opsali oba dva několikrát ve vzduchu znamení kříže.

S takovou potupou se ještě nikdy St-Germain i přes svůj dlouhý život zatím nesetkal. Za svoji upřímnost, dobrotu a téměř otcovskou lásku k oběma chlapcům teď sklízel trpké ovoce a byl jimi přirovnán k Satanovi. Nespravedlivé jednání ho ranilo na citlivém místě a cítil, že takovou bolest už nikdy nepřekoná. Dlouhé roky předtím uvažoval často o tom, že probádá zatím nepoznaný paralelní svět. Stále své rozhodnutí odkládal, ale teď k tomu skutečně měl po tak otřesném výstupu velmi vážný důvod. Pocítil velice silný a natolik nepřekonatelný zmar, že zmizet konečně z povrchu zemského bylo pro něho jediné východisko a vysvobození.

CESTA DO NICOTY

Jakub se chvěl po celém těle zimnicí. Měl vysokou horečku a rány se mu i navzdory pečlivému a odbornému St-Germainovu ošetření zanítily. Hrabě mu podal jakýsi lék, vysoká horečka na nějakou dobu ustoupila a Jakub si hned vzpomněl, že mu dluží vyprávění o své cestě do paralelního světa.

„Pane hrabě, povězte mi prosím alespoň něco o své cestě do tohoto neznámého světa, anebo mi vyprávějte popořadě úplně všechno, co jste zažil po svém vstupu do záhadné Prokopnuté skály poblíž Benešova v Čechách až do chvíle, než jste se vynořil znenadání na Balkáně poblíž bitevního pole."

„Rád ti všechno vylíčím, Jakube, ale postupně, jen po částech, aby tě to nevysilovalo! Je to totiž hodně dlouhé vyprávění a já ti musím nejdříve vyčistit znova rány. Bude tě to dost bolet, ale je to nevyhnutelné, to mi věř!"

„Věřím vám úplně bezmezně, hrabě, ale raději bych nejdříve slyšel alespoň malou část vašeho vyprávění. Přímo po tom dychtím, jsem od přírody dost zvídavý a zvědavý, však to o mně dobře víte, a bolest budu tak snášet daleko lépe!"

„Jistě si dobře pamatuješ, co mi tvůj otec, vlastně pěstoun Kazimír Ctibor kdysi o té podivné Prokopnuté skále tak poutavě vyprávěl. Zažil tam na vlastní kůži zvláštní dobrodružství i se svou dívkou, když ze zvědavosti pronikli malým otvorem do nitra skály. Jen tam na malou chviličku usnuli a poté se objevili na opačném konci skály, aniž by o tom něco věděli. Když se dostali ze skály ven, uplynulo mezitím několik hodin pozemského času. Čas v tom neznámém světě plyne totiž velmi pomalu! Kazimír Ctibor ve mně svým poutavým vyprávěním vzbudil velkou touhu toto místo a neznámý svět probádat. Tehdy jsem ti také naznačil, že bych mohl zůstat hodně dlouho mladý i bez svého elixíru života. Ty jsi však takovému experimentu nebyl vůbec nakloněn, ba dokonce jsi byl i proti tomu! Jistě si na to dobře vzpomínáš!" Hrabě se odmlčel a zahleděl se na Jakuba, který se s velkou nelibostí zavrtěl a měl pojednou velmi nedůtklivý výraz ve tváři.

„Není to zase tak dlouho, abych si ten náš nepříjemný rozhovor nepamatoval! Rád bych se však dozvěděl, co vás v tom podivném světě potkalo, a hlavně mě zajímá, jak to tam vypadá!"

„No tak dobře, ať je tedy po tvém! Podle přesného popisu místa z úst tvého otce jsem se tehdy ocitl poblíž Benešova v Čechách a potom už jsem se lehce doptal na Prokopnutou skálu. Konečně jsem stál u podivného otvoru ve skále, na onom kýženém místě. Věděl jsem už dopředu, že v ten den, tedy ve svátek Všech zemřelých, bývá prostup do jiné dimenze úplně nejsnadnější, protože tehdy je stěna mezi časovými rovinami nejtenčí. Vyhledal jsem si pomocí virgule, že se v tomto místě skutečně nachází ona pomyslná brána, kde se prolínají paralelní roviny…" St-Germain se na chvilku odmlčel a sáhl starostlivě Jakubovi na čelo. Bylo rozpálené ještě více než před malou chvílí. Nechtělo se mu pokračovat ve vyprávění, protože cítil, že by už neměl dál otálet s vyčištěním zanícených ran.

„Ještě pokračujte dál, hrabě, není mi úplně tak zle, abych upadl do mdlob! Vydržím víc, než si myslíte!" přehnaně pobízel St-Germaina Jakub k dalšímu vyprávění. Popravdě mu bylo dost špatně, ale jeho zvědavost byla daleko silnější.

„Přivítání nedalo na sebe dlouho čekat. Byl jsem znenadání obklopen podivnou zelenou mlhou, která se povalovala najednou ve velkých cárech po celých lukách kolem dokola. Pohybovala se jedním směrem a chovala se jako živý organismus nadaný inteligencí. Začala se spojovat v neproniknutelnou zelenou masu, která mě těsně obklopila a vtlačila do malého otvoru ve skále. Nebylo v tom žádné násilí, všechno probíhalo hravě, jen jakoby mimochodem…, bylo by bývalo možné odtud kdykoliv odejít…, vycítil jsem, že je mi velkoryse poskytnut dostatek času na rozmyšlenou…, mohl jsem si odchod z našeho světa ještě rozmyslet a zavčas se vzdát svého úmyslu. Nechal jsem však sebou klidně manipulovat, aniž bych se nějak tomuto podivnému jevu bránil. Byl jsem totiž strašně zvědav, kam až ta zvláštní hra zajde! Ještě než jsem zmizel ve skále, stačil jsem zahlédnout na louce podsaditého mužíka užasle pozorujícího tento zlověstně vyhlížející, strašidelný jev. Stále se jen v hrůze křižoval, ale pak začal divoce šermovat rukama kolem sebe, jako by odháněl samotného Satana!" St-Germain se po těchto slovech zadíval významně na Jakuba a sarkasticky poznamenal:

„Možná jsem mu skutečně připomínal ďábla jako kdysi vám s Matějem, že?"

„Nemusíte mi, pane hrabě, neustále předhazovat můj neslavný odchod z vašeho zámku! Nejsem teď na své fanatické jednání vůbec pyšný, ba co víc, velmi se za to stydím… Tehdy jsem tak zpanikařil a začal jsem jednat úplně bezhlavě, že jsem tím nakazil i jinak klidného bratra Matěje… Vím, že to od nás nebylo ani trochu pěkné, spíše bych řekl hanebné…, za vaši laskavost a velkou péči o nás…, zachovali jsme se tehdy přímo otřesně! Velmi se vám ještě jednou omlouvám za nás oba! Ale vyprávějte prosím dál!" Jakub se s velkou námahou trochu pohnul na lůžku a sykal potlačovanou bolestí.

„Dobře, ale budu vypravovat už jen malou chvilku… Ta strašidelná zelená mlha mi dodnes nejde z hlavy, jako by dokázala vše předvídat! S velkou jistotou předpokládala, že se ocitnu v onen čas u Prokopnuté skály…, snad byla řízena nějakou neznámou inteligencí… Vesmírnou inteligencí, byla napojena na Univerzum … Myslím, že na tu zelenou mlhu nezapomene do smrti ten vyděšený mužík na louce, který potom dál už na nic nečekal a dal se na útěk směrem ke vsi, kde patrně hledal svoji spásu! Ocitl jsem se uvnitř skály, ale dál si na nic dodnes nemohu vzpomenout. Mozek se mi vypnul, myšlení i paměť mi přestaly najednou fungovat…, cítil jsem jen svoje poplašené srdce, jak mi divoce bije, a tak jsem věděl, že stále ještě žiji. Padl na mě doslova zvířecí strach, tak nepopsatelně strašný, jaký jsem nikdy za svůj dlouhý život ještě nezažil. Nacházel jsem se v neproniknutelné temnotě těla i duše… Najednou jsem nevěděl, co mám učinit, kam mám vlastně jít. Snad poprvé ve svém životě jsem si nevěděl vůbec rady a ocitl jsem se na úplném dně sebe sama…, pohlcen v nicotě…, já, proslulý jasnovidec, mág, všeznalý, světaznalý a zkušený poutník časem a prostorem! Ale tady patrně nic z toho neplatilo. Myslím, že ani moje pověstná nesmrtelnost. O všechno jsem patrně přišel svým neuváženým, nerozumným vstupem do jiné dimenze, kde platila úplně jiná pravidla než v našem známém světě! Nenacházel se tu pro mě žádný pevný bod, kterého bych se v té nicotě zachytil. Jenom ta příšerná černočerná tma! Celou moji bytost prostoupila přetěžká, olověná bezmoc. Těžko bych ty hrozné pocity popsal slovy, protože pro ně žádná výstižná slova prostě neexistují. Nikdy jsem nezažil tak hlubokou, bezbřehou beznaděj a drásavé bolesti zraňující celou moji duši!"

Jakub napjatě poslouchal St-Germainovo sugestivní vylíčení otřesných pocitů, kterými si hrabě v jiné dimenzi musel projít, oči měl doširoka otevřené a tváře mu hořely vzrušením. Přestal vnímat i své úporné bolesti.

„Možná že jste se octl nejprve v jakémsi očistci, než vám bylo umožněno vstoupit do paralelního světa," vydechl napětím Jakub. „Bylo to téměř srovnatelné s peklem, jak se popisuje…, byl jsem zcela prostoupen vzpomínkami na všechny negativní činy, kterých jsem se za svůj dlouhý život dopustil. Před očima mi neúprosně defilovaly všechny zlomyslnosti, nepravosti, které jsem napáchal, do nejmenších detailů jsem svým vnitřním zrakem vnímal svou pýchu, povyšování, ješitnost jako jedny z nejhorších vlastností, nebylo možné zavřít před tím oči, nešlo se někam schovat či utéci před tímto neúprosným, ale pravdivým pohledem zpět… Byl jsem nucen naplno si uvědomit všechny své chyby a prohřešky, které jsem v tomto životě napáchal!" St-Germain se popravdě vyznával Jakubovi ze svých hrozných pocitů, se kterými se musel někomu konečně svěřit, aby ulevil své duši. Na chvíli se odmlčel, potom vylovil ze svého pláště láhev s vodou a nabídl ji Jakubovi. „Napij se, Jakube! Jistě máš velkou žízeň! Mně už z toho vyprávění také pořádně vyschlo v ústech!"

Jakub vděčně sáhl po láhvi a zhluboka se napil, potom ještě jednou. Nemohl uhasit žízeň, která ho pronásledovala v důsledku vysoké horečky a stravovala celé jeho zubožené tělo.

„Pochopil jsem správně, že tam vaše proslulá a nedotknutelná nesmrtelnost neplatila? Musel jste se podřídit neúprosným zákonům jiného světa, které patrně platí v jiné dimenzi pro všechny stejně?" zeptal se trochu ironicky Jakub.

„Tak se vše alespoň jevilo a musím ti dát za pravdu! Tato cesta do nicoty byla pro mě už dávno dopředu připravena…, zapomínal jsem totiž v poslední době žít duchovním životem, jak by se na nesmrtelného a zasvěceného ilumináta slušelo a patřilo. Postupně jsem se stával dost ješitným a malicherným smrtelníkem, zabředl jsem až příliš do marasmu. Rád jsem zapomínal na pokoru k životu i k Univerzu. Byla pro mě tedy přichystána tato náprava, tvrdá lekce, abych si ve svém dlouhém životě udělal konečně pořádek. Když už se moje zoufalství vystupňovalo až k nesnesitelnému vrcholu, pokorně jsem přiznal krutou pravdu, všechny ošklivé činy, kterých jsem se dopustil. Pojednou se v mé duši rozhostil úžasný klid, všeobjímající láska a bezbřehý mír, byl jsem celý prostoupen vnitřním, uklidňujícím jasem; jeho obrovská záplava jako by se dostávala z mého nitra ven…, konečně jsem prozřel… a s úžasem jsem zjistil, že najednou stojím uprostřed nádherné krajiny, jejíž krása se nedá popsat slovy, neboť v pozemské rovině se nic podobného nevyskytuje. Po černočerné tmě nebylo nikde ani památky."

„Vůbec nechápu, hrabě, že jste se nad svým životem nezamyslel už dříve, když jste tady tak dlouho, jak stále dokola tvrdíte. Proč vás musel poučit až jiný svět?" neodpustil si Jakub kousavou poznámku i přesto, že ho trápily velké bolesti.

„Pro své velké vědomosti, všestranné nadání a dovednosti v mnoha oborech jsem se stal pyšným a najednou vlastně malicherným…, začal jsem se hodně povyšovat nad ostatními smrtelníky a svými bezohlednými věštbami jsem zaséval do jejich duší jenom strach ze života. Činilo mi velké potěšení sledovat jejich zmatek a bezradnost, když čekali třeba jen na jediné slůvko naděje, kterého by se mohli zachytit. Nedokázal jsem jim však poradit, jak se zlému osudu vyhnout! Vzbuzoval jsem nejprve jejich obdiv k mým nadpřirozeným schopnostem a velkým vědomostem v mnoha oborech, ale později jen velké antipatie. Proto se mi příště raději každý vyhnul velkým obloukem. Očistný duchovní proces byl pro mne přichystán v pravý čas a byl úžasně účinný!"

„Určitě ano, také už o tom něco málo vím…, ale neslyšíte také to podivné řinčení, hrabě? Možná mám nějaké sluchové halucinace…, je mi najednou tak hrozně zle…, snad je to z té horečky! Nejasně tuším něco neblahého…, jako by se ke mně blížilo něco hodně zlého, co se však bude týkat jenom mě!"

„Já to řinčení také slyším, Jakube! Teď už začíná být úplně zřetelné…, jako by se k nám propadlo z jiného světa… nebo z jiného času…," odpověděl s napětím v hlase St-Germain.

„Ano, také to tak cítím…, pochází to z hodně vzdálené, minulé doby… Zdá se, že to ke mně přichází odkudsi z minulého života, z mého minulého života…," namáhavě vydechl Jakub. Z jeho zastřeného, nepřítomného výrazu v očích pochopil hrabě, že se mu Jakub začíná před očima proměňovat v někoho jiného a vzdalovat se kamsi do jiné doby. St-Germain si byl moc dobře vědom, jak velké nebezpečí by Jakubovi hrozilo, kdyby se jeho vědomí přeneslo do minulého života, a ve snaze zabránit tomu nejhoršímu snažil se ho za každou cenu udržet v bdělém stavu. Přikládal mu studené obklady na čelo a prsa, dal mu několikrát čichnout z lahvičky nějakého pronikavě voňavého elixíru, který mu bodavě pronikal až do mozku a několikrát vrátil vzdalující se vědomí úspěšně zpátky. Jakub hleděl vytřeštěnýma očima na protější stranu jeskyně a chvějící se rukou ukazoval stále do jednoho místa. Snažil se St-Germaina upozornit na něco velmi neobvyklého. Ve vysoké horečce nesrozumitelně blábolil cosi, co nejprve nedávalo žádný smysl. Hrabě to přičítal halucinacím, které mohly u chlapce nastat v důsledku jeho vysoké teploty. Nemohl mu však při nejlepší vůli porozumět, protože Jakub pojednou začal mluvit archaickou češtinou, a český jazyk si St-Germain za svůj dlouhý život nikdy neosvojil.

ZJEVENÍ Z MINULÉ DOBY

„Rozpoznávám skřípání kol a kodrcání vozu po kamenité cestě…, slyším srdcervoucí nářek, vzrušené hlasy a knězova latinská monotónní slova odříkávané modlitby…, ano, jsem si naprosto jistý…, někdo veze v popravčí káře lidi odsouzené na smrt…, vynořují se mi jakési temné vzpomínky ukryté v hloubi nitra…, cítím pojednou děsivou tíži hrůzné chvíle…, nyní už vím, že mezi těmi odsouzenci jsem i já!" Jakub se třásl po celém těle a ustrašeně šeptal: „Jsem si jistý, že je odvážejí na smrt! Byli odsouzeni inkvizicí za čarodějnictví… a za malou chvilku je upálí na hranici! Bože všemohoucí, teď už vím zcela určitě, že jsem jeden z nich! Ne, jsem jako jediný muž mezi dvěma ženami…, upálí nás na hranici! A nikdo jim v tom už nezabrání! Všichni jsme nevinní, a přesto zemřeme tak strašnou smrtí! Jaká hrůza!" vykřikl Jakub a křečovitě se zachytil St-Germainovy ruky jako své spásy.

St-Germain se ho pokusil uchlácholit, i když ani jemu nebylo v tuto chvíli dobře po těle. Nezůstalo jen při sluchových vjemech a představách v Jakubově rozjitřené mysli. Náhle se z protější stěny skály vynořil velmi podivný průvod, který byl téměř shodný s tím tušeným. Vepředu kráčel důstojně kněz v černé sutaně a s velkým křížem na prsou, dále několik mnichů v hnědých kutnách. Následovali je inkvizitor se svým pomocníkem, katem a jeho dvěma pacholky. Všichni měli podivně strnulý, nepřítomný a zfanatizovaný výraz. Za nimi drkotala a poskakovala tmavá kára se skřípavými koly s mohutnými loukotěmi tažená dvěma starými tmavohnědými herkami, které se sotva držely na nohou. V popravčí káře stáli jeden muž a dvě ženy. Všichni delikventi byli pevně připoutaní k postranici silným provazem. Jedna z odsouzených žen stála vzpřímeně a hleděla nepřítomně do dálky, jako by se jí hrozné drama ani netýkalo. Ostatní dva malefikanti měli skloněné hlavy. Mladá žena se snažila mezi usedavým pláčem drmolit stále dokola poslední slova modlitby. Za károu se táhl zástup zvědavých, špinavých otrhanců lačnících spatřit na vlastní oči hrůzné divadlo, strašnou smrt odsouzenců. Průvod uzavíralo několik zarostlých, drsných rejtarů na koních.

Jakub ukázal třesoucí se rukou na mladého, pohledného muže v káře a vzrušeně zašeptal:

„Pohleďte na toho odsouzence, hrabě! Ten muž jsem zcela určitě já! Vidím se ve svém minulém životě! Moje temné vzpomínky vyplouvají na povrch. Cítím to uvnitř tak silně jako otřesné drama, srdce mám sevřené příšerným strachem jako v kleštích… Je to všechno tak otřesně reálné, že o tom nemůže být vůbec pochyb!"

Jakub se třásl jako osika a nemohl svůj nezvladatelný třes zastavit. St-Germain se ho snažil uklidnit, nadzdvihl mu hlavu a dal mu napít uklidňujícího bylinkového čaje. Jakub byl stále zmítán vysokou horečkou a strachem, přestával rozeznávat mezi reálným světem a zjevením z jiné dimenze, hranice mezi oběma světy se vytratila. Léčivý čaj začal zvolna působit a zklidnil rozrušeného, vystrašeného mladíka. Oba dva napjatě pozorovali podivné defilé, vnímali naplno všechny zvuky doprovázející nezvyklý jev z minulé doby, dokonce cítili i odporný zápach nemytých těl a zachytili negativní emoce celého průvodu. Zjevení působilo naprosto reálným dojmem. Celý ten podivný průvod prošel kolem Jakuba a St-Germaina bez povšimnutí, aniž by jakkoliv vnímal jejich přítomnost. Plul zlehka nad zemí, dolní končetiny od kolen dolů nebyly viditelné, jako kdyby se nacházely o něco níže než podlaha jeskyně. Průvod zvolna směřoval k protější stěně, bez potíží prošel skálou a náhle zmizel. Naráz utichly všechny zvuky a zmizely i pachy a nepříjemné napětí, které ho ještě před malou chvilkou doprovázely. St-Germain se konečně vzpamatoval z prožitého kvazivizuálního vjemu, jehož manifestaci dosud na vlastní kůži nezažil, avšak dobře věděl, o jaký jev se jedná. Pokusil se vysvětlit Jakubovi, aby ho konečně uklidnil, co zajímavého právě prožili.

„Nemusíš se vůbec bát, Jakube, byl to jen zdánlivě ,živý' jev, ale z jiné reality, z minulé doby, který se k nám prolnul do současnosti. Byl sice prostorově blízko, ale časově velmi vzdálený. My jsme je vnímali velmi reálně, ale oni o nás neměli ani tušení, protože jsme z jejich pohledu patřili do budoucnosti, která ještě nenastala, a proto nás nemohli vůbec vidět!"

Jakub poslušně a unaveně přikyvoval, jako by takovému vysvětlení dobře rozuměl, ale jeho mysl obluzená vysokou horečkou a právě prožitým otřesným zážitkem nebyla téměř schopna analyzovat poněkud složité vysvětlení.

Hrabě St-Germain poznal, že chlapec je zmatený a přitakává jen ze slušnosti, ale v tuto chvíli není schopen rozeznat současnou realitu od minulého života. Vnutil mu ještě další šálek uklidňujícího čaje. Jakub se po chvilce uložil do měkkého lože a tvrdě usnul.

„Chudák Jakub, je toho na něho v krátké době opravdu hodně! Většina lidí se nesetká ani s jedním podobným prožitkem za celý svůj život, zatímco tento mladík z podivných zážitků pomalu nevyjde. Snad až se prospí, ujasní si myšlenky a na své hrozné prožitky pozapomene," přemítal hrabě o Jakubovi a jeho výjimečném osudu, který byl už několik let zvláštně propleten s tím jeho. Spolu spatřili jev z Jakubova minulého života, který se St-Germaina nikterak netýkal, a přesto byl do něho na okamžik vtažen. Hrabě kroutil hlavou nad podivným řízením osudu a nebyl z toho ani trochu moudrý.

Koniec ukážky

Table of Contents

PROLOG

SETKÁNÍ NA BALKÁNĚ

VZPOMÍNKY NA LÉTA STRÁVENÁ S JAKUBEM A MATĚJEM NA ZÁMKU

CESTA DO NICOTY

ZJEVENÍ Z MINULÉ DOBY

SAINT-GERMAINOVO PUTOVÁNÍ V PARALELNÍM SVĚTĚ

ŠUMPERK, LÉTA PÁNĚ 1694

V PEKLE MUČÍRNY, ŠUMPERK, LÉTA PÁNĚ 1694

PARALELNÍ SVĚT

LISTOPAD 1918

ZATÝKÁNÍ V ŠUMPERKU, LÉTA PÁNĚ 1694

ŠUMPERK, LISTOPAD 1920

NA ZÁMKU U ST-GERMAINA, ROK 1920

HRABĚ SAINT-GERMAIN V PAŘÍŽI, ROK 1920

KATARZE

V ZÁMEČKU U ST-GERMAINA, RAKOUSKO, ROK 1921

POHŘEB POSLEDNÍHO RAKOUSKÉHO CÍSAŘE A UHERSKÉHO KRÁLE