Ukážka z elektronickej knihy

© Adam Georgiev

Preface © Eva Kantůrková

Photography © Robert Vano

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-195-3

ISBN (ebook) 978-80-7229-282-0

KRÁJENÍ VĚČNOSTI

Text může zaujmout, pohoršit, znechutit, vyděsit, pobavit, donutit, aby se o něm přemýšlelo. Tedy text, který touží být vnímán a chce cosi důležitého sdělit. Myslím si, že Planeta samých chlapců Adama Georgieva je tímto druhem textu.

Ono pro někoho vzrušivé, pro jiného pohoršující se odehrává ve vrchním proudu vyprávění. Představí se nám bez okolků, a taky bez ohledu na hranice zeměpisné a okruhy civilizační, jeden zcela vyhraněný, celistvý a možná už i masový typ způsobu sexu, a to se vší jeho obhroublostí, vášní, přelétavostí, neuchopitelností, sprostotou a bezvýchodností; a taky s jeho možnou čistotou, násilně překrytou frustrací a pocitem nepatřičnosti. Je to svět v české literatuře nový, ale patrně nepřenesený, nepřevzatý, autentický. Nevadí mu různost zemí, měst ani jazyků a národností, je všude a vždy týž: uzavřeným světem mladých mužů se vztyčenými penisy, hledajícími škvíru, kde se ukojit.

Tento vrchní proud textu, pro někoho neslušný, pro jiného přitažlivý, ale nepůsobí jako hlavní důvod, proč byla kniha napsaná. Není to kniha módní. Poskytuje pouze otevřený popis prostředí, z něhož pocházejí naléhavé otázky, otázky o to naléhavější, oč je jejich zdroj líčen otevřeněji. Přitom jsou to otázky obecné, vlastní nejen tomuto prostředí, otázky kladené dnes a tady, ve světě holé spotřeby všeho a všech.

V přeryvech však, výkřicích, kratičkých úvahách, místy jen střídmých sentencích provází ono maličko apartní líčení neustále znělý a neustále se připomínající spodní proud příběhu, ten důležitý, ten vyrovnávací. Ten, který až naléhavě, citově přepjatě, s jakousi zoufalou bezpodmínečností vyslovuje touhu po vztahu, po niterném dotyku, a současně strach z něj a zoufalství v neschopnosti vytvořit ho. V kolotoči letmých setkání, nahodilých, osudových, vzdorných a většinou trochu přisprostlých, v prostředích gaybarů, na záchodcích, v laciných hotelech, ve špíně holého sexu nedokáže zcela zaniknout naděje na lásku, na cosi trvalého, podstatného, lidsky a citově čistého. Avšak konfrontace reality s vnitřním přáním hrdiny textu, přáním zoufalým a v mezních situacích už vzdávaným, je ochromivá. Jako by spár jeho způsobu erotických vazeb už předem dusil a zabíjel všechno, co naznačovalo možnost opravdovosti a skutečného vztahu, jako by vždy následoval jen zmar a zrada, jako by najít v prostředí spuštěném ze řetězu lásku bylo zmařené už předem.

Není to ale obraz světa úplně pustošivý. Adam Georgiev pro svého hrdinu hledá neustálé a opakované začátky. V jeho vztahu k dívce jménem Zora. Ale taky při popisu jeho návratu do vyplavené Prahy, do ulic bez lidí, za očistného pocitu stavu světa po apokalypse. Anebo při naléhavé myšlence, zda ještě rozezná dobro a zlo a zda se dovede ubránit. Ale ubránit se čemu? Zoufalství nenaplněnosti? Strachu z opuštěnosti? A autor taky dobře ví o nebezpečí sprostoty. Napsal však knihu otázek, ne řešení.

Je asi velká odvaha zmínit Krista v těchto souvislostech. Autor to udělá tam, kde mu text nahrazuje deník. A jednou, pro vyjádření základního pocitu prokletosti, kterou popisuje, zmíní Kristův tanec. Jen se obrazu dotkne, je to jedna, maximálně dvě věty, a pro výklad textu to může mít dalekosáhlý význam. Kristovým tancem je obvykle míněna krutá smrt na kříži, je to tanec umírání, kdy se tělo dusí, svaly křečovití, žíly nabíhají, končetiny se napínají a stahují, tělo ve smrtelných křečích křepčí. Obraz to je varovný, a nejen věcně, co se způsobu života týká, ale i s hlubším vhledem do nejvnitřnějších pochybností o sobě. Obavy ze ztráty krásy, citu, blízkosti, a taky ze znechucení životem. Obavy stát se obětí.

Pro nepřestajné spodní tázání textu velice otevřeného a provokativního je charakteristická asi tato do samostatného odstavce vydělená věta: „Když se krájí věčnost, teče hodně krve." Věčnost Adam Georgiev krájí jazykem velmi hutným, až strohým, očištěným na dřeň sdělení. Nebojí se říci, co říci chce, v širokém rozpětí od popisů hodně lascivních, možná až pornografických, po vybroušené větičky o ďáblu, bohu, kráse, životní síle a invenci, a taky o planetě samých kluků. Působí přirozeně a nejsilněji asi tam, kde vyslovují touhu po porozumění. Je to smutná kniha, ale není bez naděje, právě protože se pouze ptá.

Eva Kantůrková

SLICING OF ETERNITY

A text may attract you, scandalize, disgust, terrify, entertain, make people think about it. That is text which longs for being perceived and wants to say something important. I think that Planet Full Of Lads by Adam Georgiev is that kind of text.

That, for someone sexy, for somebody else disgusting thing is happening in the upper stream of narration. An utterly distinctive, integral and perhaps already even mass type of a kind of sex will be presented to us flat and plain, regardless of geographical frontiers and civilization constituencies with all its crudeness, passion, inconstancy, unseizability, indecency and inconclusiveness, and also with its possible purity, violently overlaid frustration and feeling of inappropriateness. This world is new in Czech literature yet apparently not transferred, not taken over, and authentic. It doesn't mind the variety of countries, cities, nor languages and nationalities; it is everywhere and always the same self-contained world of young lads with erected penises who seek a slot where to gratify themselves.

Yet that upper stream of text, for someone indecent, for somebody else attractive, doesn't act like the main reason why the book has been written. It is not a trendy book. It only gives you an open description of the environment from which some urgent question originate; questions that are more urgent as their source is being narrated more openly. The questions are, at the same time, general, not only typical for this environment; questions asked today and here in world of pure consumption of everything and everybody.

However, in splits, exclamations, short contemplations, or sporadic moderate sentences, that a wee bit natty narrative goes along with constantly sonant and constantly reminiscent lower stream of the narration, the important one, the balancing one. The one which so urgently and emotionally gingerly, with sort of desperate implicitness expresses the desire for a relationship, innermost touch and, at the same time, fear of it and despair of creating it in its incapacity. In the merry-go-round of momentary, accidental, fatal, defiant and mostly a bit vulgar rendezvous, in the ambient of gay-bars, on the toilets, at cheap hotels, in the filth of pure sex, hope for love, for something permanent, essential, and humanly and emotionally pure fails to cease to exist wholly. However, the confrontation of reality with the innermost, desperate and in ultimate situations already surrendering wish of the main character of the text is striking. As if the claw of his kind of erotic links choked and killed in advance all what implied a possibility of sincerity and real relationship, as if annihilation and betrayal always followed, as if to find love in the set-off-from-chain ambient was thwarted in advance.

However, this is not an utterly devastating image of the world. Adam Georgiev looks for perpetual and repetitive starts for his hero. In his relationship with a girl called Zora. But also in the description of his return to flooded Prague, to streets without people with purgative feeling of world after an apocalypse. Or during an urgent idea, whether he is able to tell good from bad and whether he is able to resist. But to resist what? Despair of lack of repletion? Anxiety about desertedness? And the author also very well knows of the danger of vulgarity. He has, however, written a book of questions, not solutions.

Perhaps it is a great bravery to mention Christ in this context. The author does it where the text replaces a diary. And once, after the basic feeling of damnation has been expressed while described, he mentions dance of Christ. He only touches the image with one, or maximum of two sentences, yet it may have a far-reaching importance for the interpretation of the text. Dance of Christ usually means a crude death on a cross, it is a dance of dying when the body is stifling, muscles are convulsing, veins running, limbs stretching and contracting, and the body is dancing cantily in dying spasms. This image is warning, not only matter-of-factly as far as the lifestyle is concerned, but also with a deeper insight into the most innermost doubts. Anxiety about loss of beauty, feeling, proximity but also frustration with life. Anxiety about becoming a victim.

For the unremitting lower questioning of the sorely open and provocative text is characteristic the following sentence as segregated into a separate paragraph: „When eternity is being sliced a lot of blood oozes." The eternity of Adam Georgiev slices with a very terse, even rigorous, and to-the-medulla-of-communication cleansed language. He doesn't fear saying what he wants to say, from a broad range of descriptions which are very lascivious, perhaps even pornographic to well-turned little sentences about the devil, god, beauty, stamina and invention, and also the Planet Full of Lads. He actuates natural and is strongest perhaps where they express the desire for understanding. It is a sad book yet not without hope, since it just asks.

Eva Kantůrková

chairwoman of the Czech Authors Community

winner of the Tom Stoppard Award

ODNĚKUD Z DÁLKY SE OZÝVÁ MLHAVEJ POCIT ÚZKOSTI

Berlín.

Jedu z letiště do stanice ZOO.

Autobusem X9 na konečnou Zoologischer Garten. To je masakr. Jsem fakt v Berlíně a jedu do tý známý stanice. Mark říkal Zúgarden po anglicku.

Máme se sejít u nějakýho kostela. Jo, vidim ho. Je to bizardní monument s ukousanou věží. Pak mi řeknou, že od bomb.

Mark mě naviguje k stříbrný skalpčr. Je to ňákej moderní nesmysl. Je tu spoustu dobrejch kluků. Nestačim se otáčet. Mark už je ve sportovnim.

Dneska pudem na Sportswear party. Zejtra na skinheady.

Mark si dává mojí tašku přes rameno a vstupujem do hotelu. Prý tu bydlel Reagan.V hotelovym pokoji pro dva jsme tři. Mark a jeho kámoš z Austrálie Jim. Přijeli dřív, vlakem. Jim se válí na posteli a čumí na CNN. Jim se vůbec hodně válí a pořád by žral. Je mu čerstvejch 22.

Tenhle trip je vlastně Markův dárek k jeho narozeninám. Včera jsme seděli na koktejlu v Cowboys, odkud je vidět Praha, a Mark se ho zeptal, kolik bere. Učí angličtinu nebo co. To je taky lehkej život. Stačí se někde narodit. Řekl, že čtyřicet, ale kecal. Mark opáčil, kde ty prachy jsou, že je věčně bez peněz a všechno musí platit von.

Když se dováleli, jdem se najíst. Mark bere i svýho čokla, co ho sem dotáh. Má takový malý smetáky dva, ale vzal s sebou jen jednoho, jmenuje se Andy. Jsem se ho zeptal – ty máš jednoho psa radši? –Ne, tak to neberu, jeden je mi bližší. – Bližší?, řikám, – dyť mezi nima neni rozdíl. Dva úplně stejný smetáci, co cupitaj po mramorový hale paláce v Mokropsech. Má tam takovej house, před kterym otvírá bránu dálkovym ovládánim.

– They have different mentalities, řiká mi.

To vidim tu mentality, ten pes je slaboučkej chudáček absolutně odkázanej na svýho pána. A chrochtá jak fran couzskej buldoček. Hlavně když si začne hrát. Ten pes za to nemůže, ale protože může všechno a von se vo něj stará jak vo vopravdický mimino, leckomu leze krkem. Ale tak von si to představuje – tuhle strukturu vztahů. Aby na něm byli závislí. Tak to totiž dělá i s klukama. Zaměstnal toho Jakuba za dvacítku na ruku, kluk poslal pár mailů a tim odpracoval. Pak všechno prohrál v kasinu.

To vůbec byla story. Mark má přítele, se kterym žije osm let. Igor je dobrej kluk z Běloruska, mluví výborně anglicky. Pracuje pro něj, Mark podniká ve skle, skleněný hrůzy z Jablonce prodává ve Státech. Jak řiká, maj open relationship. V reálu to znamená, že se maj rádi, spěj spolu jen výjimečně (pokud vim, tak jen v New Yorku, protože tam neni zbytí a ven to musí), ale oba si užívaj jinde.

– Sex ti nemůže rozložit vztah, řiká mi Mark v berlínský samoobslužný jídelně Marché, – city jo.

A tak to je. Zatimco Igor je nevěrnej jen sexuálně, Mark hlavně citově. Řiká, že ho k tomu Igor dohnal, protože nesnáší doteky, držení za ruku a tak. Plně chápu. Je to chlap, tak co by to dělal. A tak Mark hledá romanci. Najde dvacetiletýho Slováka Jakuba, kterej je na holky, ale prý je bi. A možná dokonce gay. Palác v Mokropsech je asi vůbec dobrá rychlotovárna na gaye. Vypadá to tam dost zazobaně, Mark si na tom taky nechá hodně záležet. Jakub s nim je devět nebo deset měsíců, nechá si koupit auto, jezděj po Evropě. Jednoho dne v noci zmizí. Ráno se vrátí a strašně brečí. Slzy kanou na polštář. Přepadli ho a sebrali mu všech třicet tisíc, co měl u sebe. Pod krkem měl nůž. Igor, bydleli totiž v paláci vlastně ve třech (M. a I. maj každej svůj pokoj, takže pohoda), na něj začal česky řvát, že je lhář. Mark se chudáčka dvacetiletýho zastává, prosim tě, neřvi na něj, vždyť prožil šok. Kluk si bere všechny věci a mizí. Igor říká – Hele, vsaď se, že byl v noci v kasinu. Najdou doma dokonce útržek od parkování v jedný ulici, jdou tam, v ulici jsou dokonce kasina tři, krupiér Jakuba na fotce poznává. Když si Mark prověřil telefonní výpis, zjistil, že Jakub volal během víkendu v Německu na jedno číslo asi osmdesátkrát. Nechápe, kdy to stihnul. Číslo je to slovenský a na drátě holka.

Bylo mi to jasný. Dvacítka klučík, atakovanej touhle dobou peněz a drahejch fár, šukal tři čtvrtě roku s chlapem a za vydělaný peníze zkoušel štěstí v kasinu. Až vyhraje jackpot, vrátí se za svou milou s balíkem.

– Víš, nakonec jsem si řekl, že jsem o nic nepřišel. Že to za to stálo. Já dal, on dal.

Jim si na tác naložil, co moh, a teď si dá jahodovej dortík. Ukazuje mi jeden obrovskej kusanec – Strawberry! a zasměje se svym pronikavym smíchem. Pes pořád leze z tašky a já ho musim držet, aby nelez na stůl.

Mark se se psem promenáduje po nočnim Berlíně a vracíme se na pokoj. Tam se začne příprava na noc. Mark mi ukazuje řasenku a řiká – Víš, že Jean Paul Gaultier udělal kosmetickou řadu pro muže? To maskáro neni černý, ale přírodně hnědý, jen ti ty řasy zvýrazní. Ušklíbnu se, tyhle věci mi připadaj směšný. Ještě že nejsem buzna.

Tohle je vlastně buzerantskej paradox. Čim víc neni chlap, tim víc se vylepšuje. A čim víc se vylepšuje, tim míň je to chlap.

Vyrážíme a Mark neustále mele o tom, jak se mi to v Berlíně bude líbit. To, co tady zažiju, jsem ještě v životě nezažil.

Na dveřích gay klubu je napsáno Sportswear.

Vstupujeme, platim 6 euro.

Tak si vás prohlídnu, pánové. Jsou tu ňáký starý.

Procházim, hlavy se otáčej, vezmu si na baru vodu a jdem dál. Za barem už přituhuje, jeden tady sedí nad druhym a ten mu hladí bosý nohy. Obligátní obrazovky s pornem nechyběj, ale oproti Praze na každý obrazovce jiný porno. Na jednom ňákej brutální anál, na druhym brutální gruppen mlácení jednoho. Tyhle obrázky už beru normálně jak večerníček. Tak jdem dál. Vpravo dvě slabě osvětlený toalety s několika kabinkama. Vlevo téměř temno. Darkroom.

Dost strašnej obraz. Jednoho tu kouří, zatímco on čuchá do boty, má v ní nos i pusu. To je přece technika resuscitace nemluvněte.

Vracim se, sedám si na stoličku. Nikdo se mi nelíbí.

Pak se objevuje jeden hodně vysokej, takovej basketbalista v kšiltovce. Přijde ke mně a dá se do řeči. Mluví anglicky s francouzskym přízvukem, žije v Německu, ale často je v Paříži. Můžem si někdy udělat víkend v Paříži, zve mě. Stojí mu, tak tam přiložim ruku, aby neřek, že nic nedělám. Začnem se líbat, málem mě sežere. Je to v pohodě. Začne do mě narážet, je z něj cítit síla.

Už předtim jsem si všimnul jednoho chlápka s neskutečnym hrudníkem. Je do půl těla svlečenej. Teď si stoupnul hned vedle mý stoličky. Jak se s Francouzem líbám, vždycky hodim oko. Čumí mi po nohách. Pořád zraky sklopený. Jo, tak to bude fetiš. Asi ho berou moje černý adidasky.

Tak mu přidám vzrůšo. Jen jednou rukou si rozepnu zip na konci tepláků levý nohy.

Jen chvilku trvá, než se skloní. Sjede rukou po mý noze a začne mi osahávat ponožku a líbat botu. Hlavu má úplně holou. Chytnu ho za ní.

Všichni očumujou, kámoši se smějou. Pak si ňákej maník dodá odvahu, skloní se k mý druhý noze a má v úmyslu se přidat. Tak to už je moc. A na mý nohy bude šmatat jen ten, kdo se mi nehnusí.

– Too much, řikám Francouzovi. Cuknu nohou a zvedám se ze stoličky. Francouz mi dává číslo a see you.

Procházim se a hledám fetišmana s vyvinutym hrudníkem. Stojí tu v úzký uličce a baví se s ňákym otravou. Stoupnu si přímo naproti němu. Toho otrapy se rychle zbaví a pořád čumí po nohou. Občas na vteřinu zvedne oči a já se dívám upřeně. Cítit takovej chtíč je síla, úplně tě to dostává. Schválně se rozkročim, pak opřu jednu nohu o stěnu. Přijde a osloví mě. Je z Milána, jmenuje se Max. Max jako Maxmiliano. Přítele nemá.

– Proč? Nic pro tebe?

– To je těžký.

Vyleze z něj, že ho v posteli vlastně nezajímá nic jinýho než nohy.

– To je přece v pohodě, řikám.

– Máš sexy tělo. Sexy obličej. Jaký máš číslo bot? ptá se.

– Čtyřicet čtyři.

Dívá se dolů, jako že je to fajn.

Jdem do tý jedný koupelny, lezu do kabinky. Je tam úplná tma a on na ty nohy potřebuje vidět. Tak jdem do tý druhý koupelny a zůstáváme venku. Jde na kolena a líže mi adidasky. Dělá to dost dlouho, úplně začínám cejtit, jak mi vlhko proniká do boty. Ještě se mi rozpadnou, řikám si. Ale nechávám ho. Pak si druhou botu zuju, sundám si ponožku. Ať se to někam hne.

Občas ho botou přidusim, nebo si ji položim na jeho obnažený záda. Dívám se naproti do zrcadla, jak žvejkám. Nic to se mnou nedělá, jen si připadám hustej.

Přileze zas jeden a sápe se mi po druhý noze. Odpálkuju ho.

Max zvedne hlavu, klečí na kolenou a honí se. Kopu ho botou do hrudníku. Když ho zatne, je jak kámen. Hlavně se mu to líbí mezi prsa. To asi musí trochu bolet.

Z bezprostřední blízkosti čumí jeden vymakanej černoch, je malej, ale hrudník prvotřídní. Vykopnu nohu do vejšky jak kickboxer a kopnu ho taky do pravýho prsa.

Sklonim se k Maxovi a řikám – V pohodě?

Jo, chce to zopáknout někde v soukromí, třeba zejtra.

Jdu a vidim dva mladý, co na nás čuměli. Musim si navlíknout ponožku a obout se. Připadá mi to zábavný.

– Čau kluci, oslovim ty mladý, – vy jste Němci, že jo?

Ten v červený kšiltovce je dost hezkej kluk. A právě ten mi odpovídá.

– Moje cena je čtyřicet euro.

– Sorry?

Můj údiv netrvá dlouho. – Vypadám na to, že si kluka musim kupovat? A kromě toho jsi dost levnej.

Otáčim se a frčim daleko od týhle nadutý německý hlavy.

Projdu kolem Francouze. Prohodíme pár slov a já ho bouchnu do hrudníku. V tu ránu mě chytne za hlavu a smýkne se mnou. – Nehraj si se mnou, řekne. Hm, tak ten se rád pere. Docela dobrý dostat při tom vopravdickou nakládačku. Dozvídám se, že má přítele. O dva roky staršího. – Je moc hezkej.

Jdu se podívat do darkroomu. Někdo tady sténá. Všichni jsou natočený do rohu za stěnou. Jeden holohlavej nabírá druhýho holohlavýho zezadu. Přírazy jsou pomalý a krátký. Cítím v tom bolest. Ta místnost je naplněná hustym vzduchem, ve kterym se necítim dobře. Odněkud z dálky se ozývá mlhavej pocit úzkosti, kterej jsem znal před lety. Ale to už nejsem já. Nic už ve mně úzkost nevyvolá. Všechno je normální a samozřejmý. Asi už jsem dospělej.

Hádám fetišmanovo zaměstnání. – Bodyguard?

– Dělám v bance. Vydávám cash.

– Tak to jsou u tebe prachy v bezpečí.

Ty dva německý hošani jsou určitě jen kámoši. Na hajzlu civěli už dost dlouho a s někym podřadnym si to rozdat nemůžou. Tak se kouřej navzájem. Holt kámo vždycky pomůže. Celý je to divadlo. Kšiltovka předstírá vzrušení se zavřenejma očima. Berlinale už je za náma, jinak bys určitě dostal cenu.

Kámoši se pokouřili a show končí.

Přesouváme se do jinýho klubu.

Všude potkáváme holohlavý koženáče, uniformy. Mark řiká – Ty budeš mít úspěch, já nejsem typ pro Berlín.

Neřikám mu, že neni typ ani pro Berlín. V Praze se ty chlapci lepěj na americkej pas a na americký prachy. Ale v Berlíně na to každej sere.

– A tohle je gay? Tohle je taky gay? divim se naschvál jak buran. – Tady je všechno gay, jsme v gay čtvrti, poučí mě Mark.

Projdem pár klubíků, kde se neděje nic zajímavýho. Jen se Jim nechal vykouřit v místnim darkroomu.

Pak dorazíme na diskotéku Connection. Je to tu velký a spletitost místních darkroomů mi dává zabrat. Je to jak labyrint v katakombách. Sekce A, sekce B… Správnej německej pořádek. Nebo spíš bordel.

Když už se chvíli nudim, jdu do temný místnosti. Přifaří se ke mně jeden, v temnu se snažim rozeznat, jak vypadá a kolik mu asi je. Vim, že z toho nic nebude, nic mi ten hoch neříká, ale nechávám ho, ať si mě osahá. Na svý tělo už dávno nejsem háklivej. Je to jenom maso.

Z rohu mě pozoruje jeden hubenej kluk, až po chvilce si všimnu, že si ho vytáh z kalhot. Samozřejmě ztopořenej.

Odtáhnu se od kluka a on odejde. Byl z Hamburku a je mu třicet dva.

Ten s postavenym klackem si stoupá za mě a začne mi osahávat prdel. Ucítim něco mazlavýho. Sáhnu si tam. Cože? Ten čurák mi tam snad napatlal lubrikant! Běžim na hajzl utřít si zadek. On za mnou, protože si myslí, že budeme pokračovat. Rázně mu zabouchnu dveře před nosem.

Když vylezu, pořád tam stojí a usmívá se. Hned jak mě viděl, řekl si, že jsem z východní Evropy. Takový kluky na Západě nemaj. On sám je z Polska, ale žije v Londýně, pracuje tam v galerii. Jeho přítel je Angličan.

– Chceš nějaký drogy?

– A co jako?

– Pills, LSD…, vyjmenoval buhví co.

Samozřejmě jsem si nic nevzal, ale dojem šmejda stejně přetrvával.

– Chodíš za prachy? zeptal se mě.

– Ne. Proč?

– Jsi attractive. Tak atraktivní kluci většinou choděj za peníze… To bys měl. Byl bys bohatej. Mýmu příteli se taky líbíš.

Pak jsme se chvíli líbali. Nepřitahoval mě, ale měl hezkej úsměv a nějakou vznešenost v sobě.

Když jsem ho potkal za půl hodiny, nahmatal mi kapsu, ve který jsem měl prkenici.

– Někdo mě ukrad peněženku. Ty jsi jedinej, s kým jsem mluvil. Byl bys tak nice a doprovodil mě k ochrance? řekl kluk, kterej právě vylez z darkroomu, kde je tma jak v prdeli.

– Sure, ani jsem nemrk.

Ochranka se mu vysmála, co maj asi dělat, je tu tisíc lidí. On že zavolá poliše, ale bylo jim to volný.

– Dávej si pozor, řekl otcovsky Marky.

Pak jsem si vyhlíd jednoho chlapáka, měl na krku něco jako krokodýlí zub. Byl drsnej s jemnýma rysama v obličeji. Chvíli dělal jako že nic. Ale pak najednou přišel a chytil mě za ruku. Začli jsme se líbat a pak mě vzal do jedný kabinky. Na dveřích kabinky visel už hodiny ňákej asiatskej míšenec, co se tu nabízel. Jenom posunkem mu naznačil, ať si jde po svejch, a zavřeli jsme se. Mikinu mi hodil na nějakou výzdobu na stropě a sundal mi triko. Po sadil jsem se na stoličku, co tam byla, začal mě kouřit. Líbali jsme se a honili a najednou jsem cejtil, že chce dominanci. Prudce jsem se zvednul ze stoličky, shodil ho stehnama na zem do rohu, stál nad nim a honil se.

Díval se na mě v tý podřízený pozici, ve který vynikaly jeho ženský rysy v obličeji, v jeho očích byla touha, žádost a sdílení tajemství o jeho identitě. Na ten pohled nezapomenu.

Vystříkal jsem se mu na jazyk a levou tvář.

Když se udělal, snažil se to vyplivat. Podal mi seshora mikinu.

Nikdy jsme spolu neprohodili jediný slovo.

PEJSEK V IGELITCE

V seriálu brečel kluk. Byl na dně. Bylo to krásný. Myslim, že už nic takovýho nezažiju.

Byl jsem celý odpoledne se Zorkou. Seděli jsme na schodech do Rudolfina a kolem nás zvedaly nohy dámy v róbách a jejich méně efektní ušlápnutý protějšky, co šly na filharmonii.

Mluvili jsme o tom, jak jsme se změnili. Ona byla nevědomá. Neměla vědomí zla. Jen strach z něho. Ptal jsem se jí, jestli by řekla, že jsem čistej. Nejsem čistej. Hluboko ano. Ale jsem protřelej. A to je dobře. Všechno má být v pohybu.

– Radši budu svině, než bejt naivní, řekla. Vláďa jí psal celej víkend. Neodpovídala, jak jsem jí řekl, aby mu nedávala almužnu, že by to taky nechtěla, ať z něj nedělá chudáka. Teď mi psala, že zase čeká před jejím barákem. Dnes řekla, že on snad chce někoho, kdo je zdánlivě slabší, aby nebyl tak slabej. Ptal jsem se jí, jaký by to bylo, kdyby uviděla, jak jí jde naproti Zorka před několika lety.

SMS: „Víš, co je strašný? Jak mě znáš. A nebudu říkat, že jsi mě nezměnil. Naštěstí…Nebo jsi mi spíš vrátil moji podstatu, což je super."

Mluvili jsme o Iloně. Ptal jsem se jí, jestli ji miluje. Prý to bylo jen chvíli po tom, co jí umřel syn. Protože v ní byla hloubka. Tak jsem z ní vytáh, že jí už zase otrnulo. Už je zase povrchní. Žít se musí.

Matka jí prý řekla, že lesbismus je v naší zemi nenormální.

– Takže jinde by to bylo normální?

– Všude je to nenormální.

Zorka se mě zeptala, kdy jsem se změnil z plachýho chlapce na takovýho protřelýho dlaždiče. Kde byl ten zlom. Nevim, prostě vývoj, ty hrozný zkušenosti.

Její babička si pořídila psa. Říká mu Ťapka a dívá se s ním na televizi. Hladí ho.

Ukazovala jí ho v igelitce.

Pejsek je plyšovej.

Koniec ukážky

Table of Contents

KRÁJENÍ VĚČNOSTI

SLICING OF ETERNITY

ODNĚKUD Z DÁLKY SE OZÝVÁ MLHAVEJ POCIT ÚZKOSTI

PEJSEK V IGELITCE