Ukážka z elektronickej knihy

© Natálie Nera

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-277-6

ISBN (ebook) 978-80-7229-291-2

Tento příběh věnuji z celého srdce Chrisovi.

Natálie Nera

Prolog

Největší vražedkyně všech dob byla opravdová celebrita: ostouzená, opěvovaná, obdivovaná i zatracovaná, geniální tvůrkyně zločinné zápletky, kterou se nikdy nepodařilo zcela rozmotat, jak psaly před lety komentáře a dodnes příležitostně připomínají v novinách.

Dívala se z televizních obrazovek do obývacích pokojů večer co večer, zatímco všichni slušní občané žvýkali opečené párky spolu s detaily brutálního zločinu. Ve skutečnosti nikdo přesně nevěděl, co se stalo, o to pikantnější však byly zveřejňované podrobnosti.

Veronika Kischová se od všech zabijáckých žen lišila. Neplakala, neprosila, jen říkala, že nikdy nikoho nezabila. To ale přece tvrdí všichni vrazi. Jednomu novináři se v přestrojení za bachaře podařilo proniknout do přísně střežené věznice a byla z toho bombastická reportáž, nominovaná na výroční cenu, v níž na úvod pachatelka cynicky pravila, že se těší na konec procesu.

Vražedkyně si tajně schovala pod polštářem prádelní šňůru a podle skautské příručky se učila katovský uzel. Nakonec se jej pokusila použít, což ale neuniklo bystrým očím autorovým, který, jak v komentáři poznamenal, tomuto pokusu zbaběle se vyhnout spravedlnosti zabránil. Veroniku Kischovou přestěhovali do cely s přísnějším dohledem a denními dávkami sedativ, bohužel však bez prádelní šňůry se smyčkou.

Jak se ukázalo, smyčka zůstala pod matrací a byla stále funkční, a tak přetrhla vaz Karolíně S., jež čekala na proces za těžké ublížení na zdraví, protože sedmkrát bodla do hrudi manžela, který ji patnáct let dennodenně v podroušeném stavu mlátil. Během svého manželství přišla o přední zuby, zlomila si čtyři žebra a vykloubila rameno. Na rozloučenou zanechala dopis: „Doufám, že aspoň tohle nezvorám."

Jak pisatel správně poznamenal, byla de facto druhou obětí bezcitné zločinky. Dále podotkl, že svou vinu dotyčná při denních výsleších tak úporně popírala, že by jí to snad býval uvěřil, kdyby ten případ neznal z novin. Dotyčný žurnalista si musel prý ve stísněném vězeňském prostředí opakovat, že tato žena zabila jeho kolegu a že na jeho místě mohl být on.

Kdysi pohledná žena teď vypadala jako mladá stařenka, vyhublá na kost a se slepenými vlasy, padajícími v chomáčích na ramena. V patnáctém odstavci byla barvitě vylíčena jako těžce nemocný, umírající člověk, jehož zdravotní problém nedokáží lékaři určit. Možná ji tíží svědomí za to, co udělala, čeho se dopustila, napadlo převlečeného bachaře. Rozhodl se, že si s ní promluví, že ji donutí, aby se doznala. Pak se uzdraví, myslel si.

„Nemám se k čemu přiznávat, nic jsem neudělala," Veronika seděla v rohu na ledové zemi, prázdně se dívala před sebe. „Myslíte si, že jsem člověk?"

„Jak to? – Aha, tak to ne. To si jenom lidé tak myslí. Ve skutečnosti je zabít mnohem snažší. Když vás někdo už moc naštve, tak…"

„Nikoho jsem nezabila," řekla tak tiše, až skoro šeptala, avšak podívala se na něj tak, že se mu udělalo špatně.

„Nejsem jako ty. Nejsem člověk. Nic mě nemůže naštvat. Jenom snad omrzet. Nejsem člověk. Jsem stroj."

Když odvážný novinář přebíral Výroční cenu za mimořádný výkon v oblasti žurnalistiky, ministerský předseda mu potřásl rukou řka: „Řízný kus fikce." A zatímco jeho redakční kolegové skoupili zásoby etylalkoholu z vedlejšího supermarketu, koberec polili litrem šampaňského, sekretářka Alžběta se té noci dopustila hříchu na velkém stole zavaleným papíry se svým šéfem a konečně k velké radosti svého nic netušícího manžela počala, oceněný oslavenec se někam vytratil. Ve dvě odpoledne následujícího dne se všichni začali postupně probírat a shánět po ibuprofenech. Ve tři se konečně kanceláře vyprázdnily a uklízečka s povzdechem otevřela okna a dala se do čištění.

Narovnala si rukávky u zástěry, otevřela dveře kumbálu a sáhla po paměti pro vysavač. Místo něj se však dotkla nohy hrdiny včerejška, který se jako okrasný závěs houpal na prádelní šňůře. Pod odkopnutou židlí našli skautskou příručku o uzlování.

Ve zděšené a pohoršené redakci usoudili, že jejich kolegu nemá na svědomí nikdo jiný než vražedkyně Veronika Kischová. Vytiskli parte přes celý svůj týdeník a napsali, že smrt redaktorova je tragickou pointou celého příběhu. Ten příběh, o němž je řeč, začal v den, kdy Veroniku Kischovou přišli zatknout. Šest měsíců, tři dny a sto dvacet pět minut před žurnalistovou sebevraždou.

Soumrak

Když se Veronika onoho rána probudila, nemohla se pohnout. Jistota, že její ruce jsou vytvarovány do podoby klávesnice, že její dlaně a články prstů jsou vlastně tlačítka s takřka setřenými písmeny, jež ovšem díky častému používání zná zpaměti, z ní okamžitě vysála veškerou energii. Na ulici se ozval výbuch. Znovu, opět, zas, pokolikáté již. Ani řinčení rozbitého skla ji nepřinutilo k pohybu. Ostatně osobní počítače se samy od sebe nehýbají; čekají, až je někdo zapne, použije a zase vypne. Veronice ani jedno nebylo cizí: v některých chvílích, když se jí chtělo, byla také ženou. Veroničiny elektrony se rozběhly s nadsvětelnou rychlostí, jak skládaly optimální verzi nejnovější reportáže o nepokojích vyvolaných vyšetřováním kontroverzní vraždy známého novináře Davida Dostála jeho kolegyní Veronikou Kischovou. Podezřelá veškerá obvinění odmítá. Stroj fungoval bezchybně. Reportáž je dokonalá. Zítřejší výtisk bude určitě vyprodán. Veroničina čichová čidla se roztáhla a zaznamenala plesnivý a vlhký pach stařičkého domu s popraskanými zdmi, které při každém přejezdu auta ulicí praskaly ještě o něco více. Stropy se zdály být goticky vysoké, Veronika kráčí katedrálou, nespěšně, šťastná a plná touhy. Světlo se spouští okny, proniká špičatými oblouky a ona se dotýká své vlastní tváře, která je krásná, moc krásná, zelené oči náhle temní, kůže se scvrkává a Veronika hledí na sebe samu s obličejíkem ne větším než jablíčko, stařenku staženou, která se bezzubě zasměje a rozplyne se v chrámovém světle.

Veronika se lekla sama sebe. Stroje přece nesplývají se světlem, které spojuje s Bohem. Ona vlastně také je takovým bohem; vždyť stvořila Davida Dostála.

Sluchová čidla zaslechla sípavé funění a pak opakované zvonění a klepání: „Policie! Otevřete!" Veroničino tlačítko „Zapnout" se stisklo a mechanické končetiny se rychlostí půl metru za deset sekund došouraly k dřevotřískovým dveřím. Zaskřípaly. Za nimi se jako na povel ozvalo dýchavičně: „Veroniko Kischová, zatýkám…" Hlas, který patřil prošedivělému pupkatému exempláři mužského pohlaví, se zadrhl. Veronika se zeptala: „Vy jste taky stroj?"

Unavený a příliš vrásčitý obličej pravil: „Jan Mayer, inspektor Policie."

„Pojďte dál," dřevotřískové dveře se zaskřípáním otevřely svatyni Tvůrce. Mayer jakoby očarován překrásnou Kirké vkročil, Miranda zůstala odložena na věšáku spolu s pouty a orazítkovanými Povoleními.

„Posaďte se, přinesu vám vodu, jste celý bledý," čarokráska se houpavě přesune do malé kuchyňky a přináší průzračně chladivou sklenici. Detektiv jako zhypnotizovaný polkl příliš velký doušek a zakuckal se. Mlčení se táhlo celým bytem jako smuteční závoj.

„Jak jste přišla na to, že jste stroj?" zeptal se policista.

„Logicky. Nerozumím jednání, pohnutkám a konání lidí. Nemám s nimi nic společného. Jsem tudíž stroj."

Mayer se zmateně zadíval na podezřelou. Veronika se usmála: „To byl vtip."

Popošla baletně několik drobných kroků a posadila se do ušáku s vínovým potahem. Zavřela své smaragdové oči a roztáhla nozdry.

„Každou noc se mi zdá, že nejsem člověk, každé ráno se budím a mé ruce vypadají jako klávesnice, ohmatané a přesně nudné. Každý den vyjde článek, který si vysním, který sama na sobě napíšu. Jsem stroj."

Policista se stále nehýbal, až se Veronika začala bát, že došlo ke zkratu některého z obvodů. „Vám asi není moc dobře?"

„Ne, to bude dobré," vydechl muž, kterému, jak Veronika dobře odhadla, i přes šedavou přepadlou tvář nemohlo být více než padesát, „já… já nevím, kdy žertujete a kdy mluvíte vážně. Protože jestli mluvíte vážně, potřebujete odbornou pomoc…, jinou odbornou pomoc."

Mladá žena odhodila své medové vlasy dozadu. Ach ano, pomyslela si, pro některé jedince je zhola nemožné přijmout jednoduchou a zřejmou pravdu, poukážete-li na ni, už vás posílají do blázince.

„A jak vám mohu být nápomocna já, pane inspektore?" Veronika se naklonila dopředu.

„Já… jsem… vás přišel zatknout… za… za… za…"

„Tak zatýkejte, jestli máte za co."

„…za úkladnou vraždu proslulého novináře Davida Dostála."

„Aha. Už jsem vás čekala. Nepřekvapuje mě, že když nemá rozum ten dav venku, tak ho nemá ani Policie. Zatýkejte."

Policista zrudl, pak se mírně nadzvedl a zařval: „Copak můžu, když jste nahá ?!"

Veronika se doopravdy zastyděla. Elektrony proběhly jejím systémem nejméně čtyřikrát dokola a potvrdily, že slušná dáma návštěvy bez oblečení nepřijímá.

„Slušná dáma návštěvy bez oblečení nepřijímá," zopakovala Veroničina ústa, „omlouvám se, ale nenapadlo mě, že na sobě nic nemám. Poslední dobou velmi špatně spím a nejsem jaksi sama sebou. Snažila jsem se vás urazit, ale věřte mi, že skutečně ne tímto způsobem."

Bohyně vstala a odešla za zástěnu, kde své tělo zabalila do ohromného bílého froté županu, takového, ve kterém se člověku chce jenom spát.

Inspektor Mayer cítil, jak se o něho pokouší infarkt a jak jen s vypětím všech sil uklidňuje rozběhlé pulzující srdce. Pětadvacet let se snaží být dobrým manželem i přesto, že mezi ním a Marií nikdy láska nebyla, že jeho Marie nikdy nebyla přitažlivá, a dáma už vůbec ne. Těch pět minut ve společnosti nahého měkkého dívčího těla však pro něho bylo, jako by byl přistižen při každodenní nevěře, ke které tak často unikal ve svých myšlenkách.

„Nedáte si kávu?"

„Rád."

„Cukr, nebo mléko?" volala na něj županová dáma z kuchyňky.

„Obojí. Děkuji." Crčení tmavé vůně do šálků, tolik se mu chce spát, tolik se mu chce spát, spát se mu tolik chce, kolik jen se mu chce.

Leč spánek tu nebyl, možná jen sen se zhmotnil v šedavé přítomnosti šedava. Úkladná vražedkyně se na něj dívá se záhadným úsměvem renesančních krasavic. Jak jí závidí, že je!

Veroničin růžový lak na nehty je dokonalý a ťuká rytmicky do nízkého konferenčního stolku. „Jak myslíte, že jsem pana Dostála jaksi, abych tak řekla…, oddělala, pane inspektore?"

Podívá se na kávu, kterou zločinka připravovala, nejistě usrkne a pak… Poctivý služebník spravedlnosti klesá do křesla otráven jedem, který požil spolu s kávou, a nestvůra s andělským tělem se mu chechtá do tváře. Ráno všechny noviny otiskují na titulní straně příběh o hrdinném konci příslušníka Policie.

Střih. Státní pohřeb. Premiér kondoluje plačící vdově. Ano, Marie, jeho přesladká Marie, která ho za života nazývala bačkorou a pochůzkářem, roní opravdové slzy. Možná jí je také líto, že jí zanechal příliš nízký důchod. Nakonec je inspektor Jan Mayer vyznamenán in memoriam za chrabrost.

„No tak jak?" Ostrý zvonivý hlas se v jeho snu zjevil naprosto neprávem, což Mayera rozladilo. Hluk na ulici sílil a schoulená Veronika vypadala tak bezbranně. Rozbíjené sklo zařinčelo.

„To mělo být pro mě," šeptne a schoulí se ještě víc. Mayer si v tu chvíli vzpomenul na jinou dívku se světlými vlasy a zelenýma očima, skládal pro ni kdysi básně, ale to už je tak dávno, možná to byl někdo úplně jiný, o kom slyšel, ostatně takové milování není, nemůže být, být vůbec nemůže taková milost.

„Krajinou tiše jdeš,

posetá mými květy,

když řičí klarinety,

Eliško rozkvetlá…"

Veronika se s údivem podívala na policistu; ostatně přednes milostných veršů je to úplně poslední, co se dá od policistů během výslechu očekávat. Mladá žena položila zasněnému muži ruku na rameno: „Pane inspektore! Pane inspektore!"

„Promiňte, neuvědomil jsem si…, jen jsem si na něco vzpomněl," Mayer je rudý a bledý zároveň; ruce má fialové.

Vražedkyně pokrčí rameny.

„To nic. To se mi stává pořád."

Inspektor se konečně nadechl: „Nashromáždili jsme důkazy, že jste pravděpodobně zabila svého kolegu a konkurenta Davida Dostála."

„Pravděpodobně? Takže si tak úplně jistý nejste. Jaké ty důkazy vlastně jsou?"

„Tedy, myslel jsem tím, že jsem si jistý, slečno Kischová. A pak… jsou tady ty politické tlaky. Byl to známý reportér."

„Aha." Veronika poslouchá s pokorně skloněnou hlavou.

„Máme důkazy. Potřebujeme si jen vyjasnit detaily."

„Aha."

Mayerovi bylo doopravdy špatně. Budu si muset zajít k doktorovi, pomyslel si. Doktor Zlámal mu již dávno říkal, že při těch stresech, padesátka na krku, že by se zkrátka měl šetřit a trochu se o sebe začít starat. Voda ve sklenici byla již téměř stejně teplá jako káva, ale po malém doušku se mu poněkud ulevilo.

„Vraždu jste spáchala z profesní žárlivosti. Dokud se neobjevil David Dostál, byla jste přední autorkou Časopisu vy."

Veronika ho přerušila: „Chcete říci, že jsem byla téměř výhradně jediným píšícím redaktorem."

Inspektor se ovšem rozhodl, že se již nenechá vyvádět z míry ženou, která je o polovinu mladší a dvě hlavy menší než on.

„Neunesla jste úspěch svého kolegy a začala jste ho nenávidět. Postupně se vám v hlavě zrodil ďábelský plán. Jediný způsob, jak získat zpět ztracené čtenáře a popularitu, je zbavit se oblíbenějšího kolegy. Víme, že jste před třemi týdny podala zprávu o jeho nehodě Tiskové kanceláři. Máme svědkyni – operátorku, která potvrdila, že šlo o mladý ženský hlas. Hovor je navíc zaznamenán, takže lze hlasovou analýzou dokázat, zda jde o váš hlas. Z výpisu jsme navíc zjistili, že dotyčná osoba použila k telefonátu vaši soukromou linku." Policista polykal vzrušeně sladké sliny vlastního vítězství. Veronika ku podivu souhlasila:

„Ano, nepopírám, že jsem zprávu o smrti Davida Dostála diktovala já."

„Takže se přiznáváte, že jste ho zabila?"

Medově zlatá hlava se jenom zavrtěla ze strany na stranu.

„Dále máme k dispozici výpověď svědka, který z důvodu utajení vystupuje pod iniciálou K…"

„…paní Nováková," řekla jakoby pro sebe Veronika,

„…svědek K., který potvrdil, že jste zhruba dva dny před údajnou nehodou proslaveného reportéra rozmlouvala rozčileně s jakýmsi mužem, že jste v dešti stáli před domem. Prý jste doslova prohlásila, že máte Davida Dostála plné zuby a že se ho musíte zbavit."

„Že ho musím zlikvidovat!" opravila ho klidně, leč důrazně Veronika. Policista vytáhl pracovní zápisník, jinak docela obyčejný školní sešit s odrbanými okraji, a slabikuje pečlivě zapsal: „…a musí ho zlikvidovat." Sešit s černou propiskou, která zanechala během chvilky stopy nejen na inspektorových kalhotách, ale také na vínové pohovce a bílém vyšívaném ubrousku na stolku, sevřel přitom ještě pevněji.

„A kde je tělo?" zeptala se podezřelá.

„Máme motiv a záhadnou autonehodu, která se podle našich amerických kolegů ani neudála. Tělo zatím nemáme."

„Jakým způsobem jsem ho podle vás zabila?"

„Jak jsem již řekl, doufám, že nás s detaily seznámíte sama," dodal co nejdůstojněji Mayer, levou rukou si držel pravou, aby se mu netřásla.

„Detaily?!" Veronika se posunula ve svém křesílku vpřed, „vy tomu říkáte detaily? Tělo nemáte, nic nemáte, jediné, co máte, je sbírka drbů od místní klepny. – Tak mi například povězte, co o té slavné předpokládané oběti víte?"

Mayer se nenechal vyvést z míry: „Každý přece zná Davida Dostála. Je to, tedy byl to, nejznámější žijící novinář. Celebrita. Vystudoval lingvistiku. Dlouhou dobu cestoval, než se stal předním autorem Časopisu. Navržen na státní cenu za žurnalistiku. Zřejmě ji dostane – posmrtně."

Veronika pochodovala v této chvíli po místnosti: tři kroky ke koutu s počítačem a pětipatrovou knihovničkou, pět kroků ke koupelně a záchodu s kulatým zrcadlem se zlatým rámem, čtyři kroky k nízkému kávovému stolku v obývacím rohu místnosti. Rozhazovala rukama i slovy.

„A co diplomy ze školy? Vysvědčení? Bankovní účty? Adresa? Rodina? Přátelé? Volební lístky?"

Mayer mlčel.

„Nemáte nic, že?"

Policista zavrtěl hlavou: „Předpokládám, že mi také prozradíte, jak jste tak dokonale zametla stopy. Možná máte komplice."

„Ko… komplice," Veronika se posadila a litovala, že její ruce vypadají zase jako člověčí a že její elektronky se schovaly někam hodně hluboko do nejtajnějšího zákoutí schránky.

„Přiznejte se a bude to pro nás oba jednodušší," naléhavý hlas pevného a teď už vůbec ne starého muže se nese daleko, prolézá ušima a krkem.

„Nemám se k čemu přiznat. Nikoho jsem nezabila a už vůbec ne Davida Dostála. David Dostál nikdy neexistoval." Mayer zvedl na chvíli hlavu od svého ušmudlaného sešitu, když pachatelka pokračovala.

„David Dostál nikdy nebyl. Jeho existence je jen a jen mou zásluhou. Dá se říci, že je mým dítětem, mým dílem, že David a já jsme jedno."

„Chcete říci, že jste ve svých pětadvaceti…"

„…sedmadvaceti…"

„…sedmadvaceti matkou pětatřicetiletého muže?" Tak tenhle případ opravdu nebude obvyklý, pomyslel si policista a rozstříkl další černou neodstranitelnou kaňku na ubrus. Krásná zlatovláska kojí ohromného, chlupy obrostlého muže téměř středního věku s rysy strhanými vyčerpávající prací a bezesnými nocemi, strávenými v honbě za nejlepším článkem.

Veronika si povzdychla: „Samozřejmě ne doslova. Ta osoba, ten slavný novinář jménem David Dostál, nikdy nežil. Vymyslela jsem si ho. Tudíž nemohl být ani zavražděn. Není-li oběť, není zločin ani pachatel. Rozumíte?"

„Ne, nerozumím," připustil Mayer, „to mi musíte vysvětlit."

Obloha se zabarvila rudě a mraky se vpíjely na obzoru do země, jako by plakaly. Inspektorovi se chtělo plakat. Veronice se chtělo plakat. Neplakal ani jeden.

Šero

Déšť padal na okenní rámy, padal rampampáram, parampáram do hrnců lidí, kteří bydlí pod střechou, padal, jako padáme, když toužíme alespoň na chvíli létat. Čarodění těch kouzel města-nevěstky se nevešlo do všech vlhkých rán, která Veroniku tak tížila. Ráda by si vzpomněla na dobu, kdy se uměla smát, kdy měla kohosi ráda. Pak si ale uvědomila, že právě když měla ráda, přestala se umět smát. Pokusila se vybavit si jeho jméno a podobu.

Ani jedno jí však nešlo. Jen si matně rozechvěla přesladký tón, docela maličký, očím neviditelný. Zrada – opuštění – zklamání. ZOZ. Kdo to jakživ slyšel, takový přesmutný akord. Veronika přestala toužit. Neuměla se smát. Jenom sny se jí vracely. Podívala se na policistu. Je takový veliký, takový chudáček je to, ale ona už ani nedokáže litovat. Růžovými nehty se zaryla do svého zápěstí, až vyrazila krev. Aspoň kdyby vnímala bolest, věděla by, že ještě něco cítit může, ještě žije. Pro Veroniku to byl další důkaz, že musí být strojem. Ve skutečnosti zažila příliš mnoho bolesti, až ji přestala vnímat, až nebyla schopna rozeznávat cokoli.

Nadechla se a vydechla. Její duše vyletěla oknem a usadila se na chodníku. Je zatýkána pro vraždu. Pro ty dole, pro ten dav, pro všech šest miliard lidí na téhle planetě je vražedkyní, úkladnou a podlou, pro niž kariéra znamená víc než život, její vlastní život i život toho druhého. Jenže ten druhý neexistoval. Nikdy nebyl. To jenom šest miliard lidí na téhle planetě si myslí, že David Dostál někdy existoval.

„Tak vy tvrdíte, že jste matkou Davida Dostála. To je zajímavé," jako by jí Mayer četl myšlenky.

„To jsem neřekla, já jsem jenom řekla, že on je mým jediným dítětem."

„A jak tomu mám rozumět? Znala jste Davida Dostála, či nikoli?"

„Obojí." Propiska v mužových silných vrásčitých prstech vyskakuje a zaskakuje, cvak a cvak, cvak, cvakcvakcvak.

„Tak to zkusme s jinými vašimi kolegy. Melánii Villonovou, autorku rozhovorů s celebritami, jistě znáte?"

„Ano i ne."

„Jste Veronika Kischová, šéfredaktorka Časopisu?"

„Ano."

Detektiv pozvedl obočí: „I ne?" Pak se lekl sám sebe, protože si uvědomil, že právě použil sarkasmus, což u druhých lidí přímo nesnáší. Nevěděl, co říci, odepnul horní knoflíček své upocené košile a přemýšlel, které další věci nesnáší.

Nemá rád:

Rána a večery, protože musí poslouchat nekonečné výčitky své drahé Marie.

Kolegu Kropenáčka, protože svou kulatou postavu živí bez ustání a mluví při tom s plnou pusou.

Zesnulou tchyni Dorotu, protože ho kdysi donutila vzít si Marii. Tvrdila, že její dcera je tři měsíce v tom a že on jako čestný muž a tak dále. Teprve další tři měsíce po svatbě vyšlo najevo, že Marie nikdy děti mít nemůže a že za jednu noc, kterou si navíc ani příliš nepamatuje, poněvadž byl v poněkud podroušeném stavu, zaplatil až příliš vysokou cenu.

Tureckou kávu uvařenou ve střední Evropě, protože si zaboha nedokáže zapamatovat, že ji musí před prvním usrknutím zamíchat, aby se zrníčka usadila na dně šálku. Lógr v hrdle a pod jazykem a mezi zuby je jeden z nejhorších smyslových zážitků. Jednou mu sekretářka ředitele připomněla, že si má kávu zamíchat, což s radostí provedl, ale zapomněl vyndat lžičku z šálku. Strávil pak s pohmožděným okem čtyři hodiny na pohotovosti.

Poezii, protože nedává žádný smysl.

Krásnou Elišku, s níž byl kdysi zasnouben, protože mu nikdy neodpustila, že se bez varování oženil, a do půl roku si vzala toho troubu, co s nimi chodil do školy a je dnes majitelem advokátní kanceláře.

Veřejné záchody, protože je nikdy nemůže použít, když ví, že by někdo cizí mohl slyšet, co tam dělá.

Kuře na paprice, protože ho jeho drahá Marie připravuje v pondělí, ve středu, v pátek a v neděli.

Párky s bramborovou kaší, protože je jeho drahá Marie připravuje v úterý, ve čtvrtek a v sobotu.

Chvíli se pokusil přemýšlet o tom, co má rád, a nemohl si vzpomenout na jedinou věc, která by ho potěšila, a to ho rozladilo ještě více. „Co máte ráda?"

„Špagety a horkou koupel," Veronika se nestačila divit výslechu, který nezapadal ani do jediného vzorce, který o výsleších ve své paměti měla.

„A píšete ráda? Jste přece novinářka."

Veronika pokrčila rameny: „Ano, to se říká, že jsem, ale já se cítím prázdná. Myslím, že dokud jsem ještě byla člověkem, bavilo mě psát."

Povzdechla si. Pak znovu a ještě jednou. „Jsem tak strašně unavená. Nikdy jsem tak unavená nebyla. Já vím, co si říkáte. Ještě pár otázek a zjistím, jestli ji máme dát do svěrací kazajky, nebo do pout. Není nebezpečná, to poznám. Já opravdu nejsem nebezpečná, nikdy jsem nikomu neublížila. Nikdy jsem nikoho nezabila. Udělala jsem nějaké chyby. Jen nějaké chyby."

Náplň policistova pera je celá na sofa, pero teď nepotřebuje, teď přijde doznání. „Jaké chyby? Chcete snad učinit doznání?!"

Usmála se. „Ach ano, doznání. Chyby. Kdysi jsem psaní milovala, žila jsem pro ně. Těšila jsem se, až příběh přetvořím ve strukturu, až mu dám kostru, a on najednou získá zcela nový smysl. A pak ti říkají, piš, piš více, až ta slova z tebe vysají jako upíři, a pak už jenom plníš slova do předem připravených přihrádek, do papíru. Šest a půl tisíce znaků, už je jedno, jestli je v nich ministr nebo uklízečka, bezdomovec, umělec, homosexuál, týraná žena. Už je to úplně jedno. Hlavně když jich je šest a půl tisíce."

„Přivlastnili si moji práci, někteří mi dokonce říkali, že nemám talent. Pořád mě to ale bavilo, i když jsem přestala cítit, pořád mě to ještě bavilo. Ale pak to přišlo. Šest a půl tisíce znaků. Pětkrát za týden. Jsem stroj. Už nejsem člověk."

Inspektor se sváří sám se sebou: „Zabila jste tedy Davida Dostála?"

„Ne, ale jsem zodpovědná za jeho zmizení."

„Jak?"

„David Dostál nikdy neexistoval. Vymyslela jsem si ho. A když už mě přestal bavit, tak jsem ho nechala zemřít při autonehodě."

„Slečno Kischová, tohle není hra. My se tu bavíme o vraždě člověka."

„Pane inspektore, já vím, že to není hra," napodobila Veronika inspektorovy důrazy ve větě, „bavíme se tady o tom, že zavřete a odsoudíte doživotně člověka za něco, co spáchat nemohl." Mohutný muž i něžná víla proti sobě stojí zpocení, oči se lesknou jako při milování. Kdyby tak své pěsti odťali a šli krajinou posetou květy.

Inspektor se pohne první a zase se posadí. Plavným gestem jako při audienci usadí podezřelou do křesla. „To mi musíte vysvětlit."

Na ulici padají ohromné kapky deště a zprofanovaný dav šel svou dnešní porci spravedlnosti zapít do nejbližší putyky. Veroničin župan se smáčí, ne a ne se vysušit. Pět minut nemá žádný konec, zdá se, že i těch pár vteřin na začátku vesmíru musela být dost dlouhá doba. Veronika konečně promluví tiše, přetiše:

„David Dostál nikdy neexistoval, jako nikdy neexistovala Melánie Villonová, jako neexistovalo dalších patnáct redaktorů Časopisu. Všechny články jsem psala já."

„Dívali jsme se na internet. U všech redaktorů je fotografie a životopis," namítl policista.

„To jsou digitálně upravené fotografie mých přátel a známých, tedy dokud jsem ještě nějaké měla. Všechno jsem si vymyslela."

Mayer se naklonil a porozepnul další knoflíček. „Slečno Kischová, uvědomujete si, co říkáte?"

„Ano, říkám, že jsem nevinná. Nikoho jsem nezabila. Nemůžu. David Dostál nikdy neexistoval. Stejným způsobem bych mohla nechat zmizet i ostatní." Veronika si poodhrnula namokřené zlaté vlasy.

„Takže vy vlastně plánujete další vraždy," inspektor si udělal další okaňkovanou poznámku do svého sešitu.

„To jsem neřekla. Nemůžu zabít někoho, kdo vůbec není. Pochopte to už přece. Věříte mi, že nejsem vrah?" Elektrony přestaly fungovat a Veronika je náhle zase člověkem. Bojí se, je zoufalá.

„Slečno Kischová, máme alespoň tucet svědků, kteří mohou potvrdit, že Davida Dostála viděli. Mluvili jsme dokonce s jeho přítelkyní."

„S jeho p…, s kým?" Hysterický smích přechází ve škytání.

„Nevidím na tom nic směšného. Ostatně partnerskou žárlivost sledujeme jako jeden z dalších možných motivů zločinu," inspektor se zase sehnul nad zápisníkem a něco načáral. Vytáhl mobilní telefon a zavolal. Veronika vypnula zvuk a děkovala Bohu, že se dnes v civilizovaných zemích ani nevěší, ani neupaluje na hranici. Mluvila s Ním, byla tam. Věděla, že musí pykat za svůj hřích, ne za to, že si hrála, hraje si přece každý, ale jak a na co si hrála.

Policista se otočil zpět a řekl: „Tak."

„Tak co?"

„Tak můžeme pokračovat."

Veronika přemýšlela nad tím, jestli opravdu Newtonovi nějaké jablko na hlavu spadlo a zda by podobná nehoda mohla mít obdobně pozitivní účinek na vyšetřovatelovu schopnost uvažování. Zachytila mužův zlý pohled, tak zlý, až se zase začala bát. Bázeň je slast pocitů, jako když se bojím, že pod postelí je drak, a nechci, aby mě kousl do nohy, a tak radši nejdu na záchod, čekám až do úsvitu, koukám se do stropu.

„Pokračovat v čem?"

„Ještě jste mi to nedopověděla."

„Ale tady není už co odpovídat. Vy jste se již předem rozhodl, že jsem zavraždila, dokonce vás ani nenapadne pátrat po něm, po té údajné oběti. Vy jste se rozhodl, že to tak je, že cokoli řeknu, je nepravda. Nevím, co bych měla říci."

„Všechno. Máme čas." Inspektor si představil dnešní kuře na paprice a podíval se na půvabnou vražedkyni.

„Co všechno?"

„Chci slyšet celou pravdu." Důrazy na každé slabice.

Veronika vysypala již všechny své elektrony a byla nesmírně vděčná za tu šanci být zase ženou, i kdyby měla strávit celý zbytek života ve vězení.

„Pravdu? Vy chcete slyšet pravdu? Já už vůbec nevím, co je pravda a co je lež. Já si ani sama nejsem jistá, jestli nejsem nějaká postava z dramatu. Opona spadne, diváci zatleskají a půjdou domů ke svým všedním postelím, všedním dětem a všedním dnům, já sice umřu v posledním dějství, ale pak vstanu a půjdu do šatny, kde na mě bude čekat orosený půllitr. Možná jsem taky nějaká figurka v něčím příběhu, možná také vůbec nejsem, ale kdo je, kdo je? A proč se cítím tak nešťastná? Jak mám dokázat, když vy máte důkazy a mým jediným důkazem je… jsem já."

„Povězte mi tu svou pravdu."

Mrakům se ulevilo, vypadaly tak unaveně. Veronice i inspektorovi se chtělo plakat. A tak oba plakali.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog

Soumrak

Šero