Václav Junek

EMIL HÁCHA

Muž, který obětoval vlastní čest

Fakta o životě a osudu

nejspornější osobnosti

českých moderních dějin

Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu autora a nakladatelství. Práva autorů jsou vyhrazená.

Ukážka z elektronickej knihy

Václav Junek

EMIL HÁCHA

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 468. publikaci v roce 2013.

Úvahy a závěry o dějinných událostech v knize jsou osobním názorem autora.

Redakční spolupráce:

Hana Vavrinčíková

Grafická úprava:

Jiří Himal

jirihimal.cz

Grafická návrh a úprava obálky:

Jiří Himal

jirihimal.cz

Tvorba e-knihy:

Martin Koumal

grafik-koumal.cz

Fotografie:

Luboš Lidcký, Petr Stehlík (wikipedia.org) a archiv autora

© Václav Junek 2013

© Nakladatelství Petrklíč s.r.o. 2013

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.

Pod Jarovem 18 Praha 3 130 00

tel.: 604608127

tel.: 603182483

mail: petrklic@petrklic.info

web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:

Pemic Ostrava

Euromedia Praha

Pavel Dobrovský Praha

NS Středokluky

Krameriova K. D.

Kosmas Horoměřice

ISBN (tištěná): 978-80-7229-368-1

ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-461-9

ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-462-6

Seznam kapitol

Rané mládí Emila Háchy

Dětství, rodiče, sourozenci, jihočeský domov, mládí a studentský život E. Háchy – Širší sociální, historické a politické konsekvence té doby jako základ jeho příštího lidského, morálního a světonázorového profilu – Rakousko-Uhersko, dobrodiní, které mělo k „žaláři národů“ opravdu hodně daleko

Ve službách c. k. monarchie

Češi, Němci a dunajská monarchie na „konci století“- První desetiletí nového století, první světová válka a neodčinitelný „finis Austriae“ – E. Hácha jako brilantní právník, schopný státní úředník a zasvěcený znalec státního práva

„Když byly okovy zlomeny“

E. Hácha v soukromí – Vídeňská válečná léta JUDr. E. Háchy – Jeho start v novém státě Čechů, Slováků a Němců – Počátek profesní kariéry v prvních letech nové republiky

Ve službách první republiky

Fatální geopolitický a historický omyl TGM a jeho neodvratné důsledky pro tehdejší dobu a především pro budoucno – Osobní i profesní vztah dr E. Háchy k TGM a k vedoucí garnituře té doby -Druhá část vysoké profesní kariéry dr. E. Háchy za první republiky – Přirozený další vnitřní a názorový vývoj dr. E. Háchy ústící v osobní rezignaci na pořádky odporující jeho naturelu – Záře a stíny první republiky – Zjevné ošidnosti ostrova demokracie uprostřed hnědého moře

Emil a Marie, jejich domov a nejbližší lidé

E. Hácha v soukromí – E. Hácha jako manžel a pak i otec – Muž jak pevných zásad, tak nečekaného množství talentů a zálib – Rodina, příbuzní, dcera Milada – její život a význam pro E. Háchu - Smrt manželky, osamění, dobrovolná odevzdanost osudu

Dr. Emil Hácha, září 1938 a dr. Edvard Beneš

Historicky naprosto nevyhnutelná cesta k Mnichovu jako flagrantní potvrzení názorů E. Háchy – Poslední roky ČSR jako bezprecedentní důkaz původního historického omylu TGM – Léta 1933-1938 jako jeho faktické doložení – Dr. E. Hácha vyzývá prezidenta, aby se ve stopách českých králů vydal do Berlína, dokud je ještě čas – První část jejich společného příběhu

Dr. Emil Hácha prezidentem Česko-Slovenské republiky

Mnichovský syndrom všeobecně i z hlediska jednotlivých jednajících postav – Mnichov, jeho primární i sekundární důsledky – První měsíce druhé republiky – Čas bahna, deziluze a nezbytné úhrady veškerých dřívějších, vesměs lichých nadějí – Starý muž na sebe proti své vůli, avšak vědomě bere neblahý a jeho samotného ničící úkol

Prezidentem z donucení

30. listopad 1938 a následující nedlouhé, ale těžké Háchovy měsíce

Cesta do Berlína

Cesta do Berlína jako jediné možné ze všech špatných řešení – Noc v Novém říšském kancléřství, dr. E. Hácha docela sám proti hejnu supů – Ráno v hotelu ADLON, historická satisfakce E. Háchy – Právní neplatnost a faktická neudržitelnost aktu, k němuž byl v Berlíně E. Hácha donucen – Dr. Hácha s Adolfem Hitlerem na hradě českých králů – Vyhlášení Protektorátu Čechy a Morava ve světle aktuálních okolností i nad časem – Dr. E. Hácha „státním prezidentem“

Dr. Emil Hácha, von Neurath, Frank, Heydrich a ti druzí

Profilování české společnosti za protektorátu – Pravá podoba tehdejšího všedního dne – Pud sebezáchovy nade vše – Atentát na Heydricha – jeho detaily, smysl, provedení, skutečný důvod a význam, ale především fatální následky – Milosrdenství nemoci

Konec kalvárie Emila Háchy

Občanský prezident – „Háchovština“: ano, nebo ne? – E. Hácha, přirozený únik do nemoci, nevědomí a nebytí – Rodinný život a dožívání v Lánech – Háchův zdravotní stav ve světle dokumentů – E. Hácha a Edvard Beneš v posledním čase války – E. Hácha zatčen na zámku v Lánech

Smrt na Pankráci

E. Hácha jako nástroj a v podstatě nezbytný katalyzátor nové doby – Hloubka perfidnosti vztahu československé pokvětnové reprezentace k němu – Pohřeb nahonem a beze svědků – Důvodné vstoupení E. Háchy na „české nebe“ – Třetí (avšak nikoli poslední) část značně neblahého příběhu E. Háchy a Edvarda Beneše

Resumé

Úvod

Vztahy k Němcům, kteří nás obklopují, vždy do jisté míry určovaly, určují a budou určovat jakékoli naše vztahy.

(Spisovatel Jan Procházka v úvodním slově k premiéře filmu Kočár do Vídně, 1966)

Osmašedesát let, které uplynuly od smrti dr. Emila Háchy, je a není dlouhá doba. Na jedné straně je to prostor pro tak tři nové generace lidského rodu, na straně druhé to zase zřejmě není doba zrovna dostatečná pro získání nadhledu, nezbytného pro správné pochopení života, postojů a činů tohoto muže. Tato kniha, tak jak je koncipována a co přináší, však může být novým pokusem právě o to.

Chci v ní vysvětlit, proč tento na pohled malý, drobný a zranitelný člověk v určitých uzlových momentech české historie, v nichž byl obvykle vystaven odpovědnosti, jednal tak, jak jednal. Přitom nejde o jeho lacinou apologii anebo o celkem zbytečný dialog s mnohými, kteří jej dehonestovali a dehonestují dodnes. Samozřejmě že rovněž tak nejde o učebnici. Případné zájemce o chronologické detaily a o další podrobnější informace, jež by nezbytný srozumitelný tok děje knihy jen zdržovaly, odkazuji buď na její poměrně rozsáhlou dokumentární přílohu, anebo na jiné, dnes celkem snadno dostupné zdroje. Také ostatně zřetelně vyznačené v kapitole Přehled pramenů.

V knize o životní pouti a o osudu Emila Háchy jsem se především snažil popsat situace, v nichž se tento jedinečný muž postupně ocitl, a vysvětlit, proč a jak právě on na ně reagoval. Jistě z pohledu historické pravdy a při užití nejširších možností, které mně i nám všem nabízí úroveň současného poznání.

Zejména po roce 1989 bylo publikováno několik prací, které konečně staví dr. Emila Háchu a jeho historické poslání do přece jen poněkud spravedlivějšího a objektivního světla. Budu si velmi považovat, jestliže tato kniha rozšíří právě jejich počet.

Václav Junek

RANÉ MLÁDÍ EMILA HÁCHY

Strom jak zroste, tak stojí.

České úsloví (z fasády Wiehlova domu v Praze)

Dětství, rodiče, sourozenci, jihočeský domov, mládí a studentský život E. Háchy – Širší sociální, historické a politické konsekvence té doby jako základ jeho příštího lidského, morálního a světonázorového profilu – Rakousko-Uhersko, dobrodiní, které mělo k „žaláři národů“ opravdu hodně daleko

U hesla Trhové Sviny, uvedeného na straně 735 Dopravního a místopisného lexikonu Československé republiky, vydaného společnou pílí ministerstva pošt a telegrafů a ministerstva železnic, se uvádí, že jde o městys v Zemi české, spadající pod okresní úřad v Českých Budějovicích. Dále že jsou zde sídlem okresní soud, poštovní, telegrafní a telefonní úřad, a též to, že nejbližší železniční stanice v místě se nachází až v Borovanech. To vše v čase vydání tohoto i dnes jedinečného dokumentu, tedy v roce 1926.

Historie Trhových Svin je však mnohem, mnohem starší. Například sedmá část reprezentativního díla Hrady, zámky a tvrze v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, věnovaná jižním Čechám a vcelku úspěšně současným generacím nahrazující v tomto směru základní práci dr. Augusta Sedláčka, uvádí na straně 196, že osada Sviny či Svinice vznikla i s místním hradem již v polovině 13. století. A to při cestě z Vitorazska do nitra Čech. Poznamenejme však, že to přece jen nebyla žádná z hlavních obchodních os, protože ty se táhly západněji, spíš podle toku Vltavy. I to je ovšem pro staletý, výrazně lokální charakter místa svým způsobem signifikantní.

Trhové Sviny se připomínají nejprve jako majetek Ojíře ze Svin, jinak zvaného z Lomnice (anebo Hoyer von Schweinitz), už mezi lety 1260 až 1281. Týž pramen posléze připomíná zdejší hrad a líčí detaily geneze dalších zdejších vlastníků až do tehdy běžného dobytí a následného vypálení Trhových Svin husity v roce 1420. Ono opevněné místo, jež posléze patřilo Rožmberkům a stávalo patrně blíže dnešního tak zvaného Kozího plácku, zde však nejpozději od konce 15. století nenajdete. Trhosvinenský hrad totiž zchátral, nebyl obnoven a kolem něj usedlí si jej patrně postupně rozebrali na stavební materiál.

Pokud jde o tak trochu (z českého hlediska) bizarní místní název, lze jej vysvětlit naprosto jednoduše: nejpozději od roku 1481, kdy Vladislav Jagelonský obmyslel Sviny trhovým právem, se zde totiž konaly výroční trhy, zřejmě především s naznačeným domácím bravem.

K tisícileté zemské hranici s Horními Rakousy je odtud jen co bys kamenem dohodil. Také tato skutečnost je pro náš příběh svým způsobem důležitá – třeba už pro opravdu těsný etnický dotyk mezi Čechy a Němci. Také to Trhové Sviny ostatně dost poznamenalo za druhé světové války a zejména během po ní následujících čtyř neblahých desetiletí. Tomuto celkem drobnému městečku na soutoku Trhosvinenského a Farského potoka, mile rozloženému mezi Novohradskou pahorkatinou a Třeboňskou pánví v severním předhůří Novohradských hor, se však dnes už zřetelně vrací jeho dřívější přívětivá a úpravná tvář.

Můžeme se jen ptát, co že by se sestavou místního hospodářství a jeho případným dalším rozvojem udělalo, kdyby lokální železniční trať České Budějovice – České Velenice byla vedena přece jen blíž k městečku. Nestalo se tak. Možná proto v čase, o kterém vyprávíme, stále bylo především sídlem drobných zemědělců, držitelů místních hospodářství a malých řemeslníků, pro něž byla relativní blízkost Českých Budějovic stejným dobrodiním jako už po staletí předtím. Především jako odbytiště jejich potravin, zboží a výrobků.

Právě zde se narodil 12. července 1872, v den svátku svatého Jana, Emil Hácha. A takový byl tedy svět, do něhož vyrůstal – půvabná, tak trochu zadumaná, avšak vždy malebná jihočeská krajina. Poznamenaná svou historií, avšak tehdy ještě zdaleka nikoli civilizačními výdobytky jako dnes.

Přišel na svět v rodině otce Josefa Emanuela a matky Marie Karolíny Pavlíny. Otec Josef byl v tom čase kontrolorem c. k. berního úřadu, a později dokonce povýšil na místo jeho ředitele. Byl to tedy muž solidního, na tu dobu ne zrovna zanedbatelného postavení, jistěže pod penzí. Háchovi v Trhových Svinech bydleli nad hostincem U města Hamburku, v domě č. p. 209, teprve později přestavěném na školu.

Pohlednice Trhových Svin z konce 19. století (ALFAFILA)

Jejich další dítě, Emilův mladší bratr Theodor, se narodí až za dva roky. S pílí a péčí jemu vlastní mnohem později napíše a pod názvem Náš rod sestaví genealogii pokolení Háchů. Především díky jeho akurátnosti tedy víme, že předkové z otcovy strany pocházeli vesměs z jižního Podbrdska a ze středního Povltaví, kdežto Klausové ze strany matčiny z Moravy, z Vlašimi a Podblanicka. Všichni byli Češi až na některé německé příbuzné ze strany matky Marie.

Detail pamětní desky E. H. na jeho rodném domě

Naprosto nic z toho nevyvozuji ani nepředjímám. Již zde se však nabízí první z celé řady zjevných pikanterií, také zmíněných v této knize: vzhledem k předpokládatelné vzácnosti výskytu příjmení Klaus na Blanicku a vzhledem k prokazatelnému výroku Václava Klause, bývalého druhého prezidenta České republiky v letech 2003 až 2013, že někteří jeho předkové pocházejí rovněž z tohoto kraje, je teoreticky možné , že je s Emilem Háchou vzdálený příbuzný. (Pozn. aut.)

Emil byl pokřtěn v trhosvinenském kostele Nanebevzetí Panny Marie a kmotry mu byli jeho teta Anna, sestra otce Josefa, a dědeček Dominik Klaus, měšťan ve Vlašimi. Právě on dal svému kmotřenci při této příležitosti další křestní jméno.

Rodina Háchových byla podle všeho harmonická, fungující a natolik dobře situovaná, že mohla zajistit oběma bratrům milé a pohodové dětství. Matka Marie byla patrně její citovou, ale i praktickou oporou – přesně podle klasického modelu té doby. Otec Josef Hácha byl oceňován jako příkladný, v místě vážený úředník a jeho názory byly respektovány. Miloval přírodu, přičemž nezbytné společné výlety do okolí Trhových Svin nejenže utužovaly a podbarvovaly rodinný život, ale jistě také vytvořily první vhodný základ estetického vnímání světa v myslích obou bratrů. Totéž se však dá naznačit i v souvislosti se zjevným zájmem otce Háchy o studium právnické literatury. Neví se přesně kdy, ale mimoto se tento jistě zajímavý muž ještě věnoval čemusi, čemu se dnes říká hobby: v malé dílně vymýšlel drobnosti do domu – traduje se, že si vyrobil dokonce fungující silniční drezínu. Patrně jen mechanickou, protože kdyby byla bývala motorová, šlo by na tu dobu o věru převratný objev a životní cesty jeho dětí by se jistě ubíraly odteď docela jinudy.

Nejstarší rodinné foto Háchových

Oba rodiče vedli své syny ke kázni a pořádku. Především je však už zamlada přiblížili k literatuře a základům umění. Oběma jim právě toto zaměření zůstalo vlastní až do konce jejich dnů. I když si ještě řekneme, že zrovna ty v případě jich obou dvakrát krásné nebyly.

Otcův zřejmě poněkud kuriózní samohyb přímo asi ne, ale jinak vše již zmíněné dohromady utvářelo malého Emila patrně značně. Ale nejen to: je totiž třeba uvědomit si, kdy a kde vyrůstal.

Trhové Sviny sice nebyly v roce 1938 začleněny do pátého pásma německého pomnichovského záboru, nicméně nejen již zmíněná zemská hranice, nýbrž především jazykové a národnostní rozhraní zde probíhalo hodně blízko. Ne víc jak pouhé dva tři kilometry jižně od města směrem k Novohradským horám. Zejména na Budějovicku je tento limit přese všechno, co zde následovalo po roce 1945, ostatně leckde patrný dodnes: připomíná se náhlou rozdílností architektury už třeba mezi dvěma sousedními vesnicemi anebo rychle se měnícím charakterem krajiny. Dost možná, že už jen díky tomu si dnes uvědomujeme, že rodné město Emila Háchy vyhlíželo v čase, o němž hovoříme, docela jinak. Početná část zdejších obyvatel totiž hovořila (a myslela) německy a německý místní název Schweinitz (anebo Schweinitz in Böhmen) byl všeobecně frekventován stejně jako jeho česká verze. Jenomže jednáme o druhé polovině 19. století, které zatím logicky neznalo pranic z toho, co mělo nastat až o nějakých čtyřicet padesát let později.

Těžko říci, do jaké míry (a zda vůbec) se zrovna tady odrážely tehdy již dlouholeté emancipační snahy českého národa, jinak tolik markantní ve vnitrozemí. Stejně tak lze pochybovat o nějakém zdejším výrazném napětí mezi oběma národnostmi. Daleko spíš tomu bylo zřejmě tak, že místní Češi i Němci měli dost svých vlastních starostí a že si nad jakési importované nacionální ideály mnohem víc cenili chleba vezdejšího, který jistě byl i zde o pověstných dvou kůrkách. Navíc dennodenní vzájemná potřeba a životní praxe i realita předem obrušovaly případné nacionální hrany. Už vzhledem k přirozenému empatickému naturelu Jihočechů i „horských“ Němců tedy mohl Emil Hácha právě už v dětství vidět, že soužití mezi tímto obojím lidem je možné. A proč by také nebylo?

Sám ostatně jednou napíše, že mu jeho rodné město utkvělo v paměti hluboko pro zvláštní půvab vážného, téměř přísného podhorského kraje a zejména pro zajímavý svéráz jeho zdatných krajanů. Rozuměj: obou zdejších národností.

Nemusí to být nutně dominantní podnět, jímž byla také původně utvářena mysl mladého Háchy. Možné to však je.

České Budějovice na konci 19. století (ALFAFILA)

Jako mimořádně nadaný hoch byl Emil Hácha už ve svých šesti letech zapsán rovnou do druhého ročníku obecné školy. Stejně snadno byl v roce 1882 přijat do primy českobudějovického českého gymnázia.

Není však vůbec od věci uvědomit si, že na rozdíl od původní vysloveně maloměstské idyly nanejvýš dvoutisícového městyse Trhové Sviny to s Českými Budějovicemi bylo v tom čase výrazně jinak. Relativně průmyslové Budějovice totiž měly už docela jiný rozměr. Jako sídlo kraje a s tím spojených úřadů, místo s mnohem početnějším a mnohem zřetelněji sociálně, politicky i nacionálně diferencovaným obyvatelstvem bývaly celkem pochopitelně též daleko exponovanější. Dochované materiály přitom připomínají právě v osmdesátých a devadesátých letech dnes již předminulého století celou řadu událostí a incidentů, které s sebou nesly důsledky jak místního poměrně rozvinutého průmyslu, tak síly místní německé menšiny, nota bene pocitově i fakticky podporované z blízkého, již konzistentně německého okolí tohoto města.

Jenomže tohle všechno se dělo po nyní již přibližně čtyřicetiletém údobí všeobjímající vlády císaře a krále Františka Josefa I. Monarchy, jenž už vahou svého poslání a délkou času, kdy přímo působil prakticky na vše, co kdy bylo sdruženo pod jeho žezlem a pospolu, svorně shromážděno kolem jeho trůnu, dokázal obvykle včas a navíc nanejvýš vhodným způsobem otupit, zmírnit veškeré rozhořívající se vášně a rozpory. Samozřejmě že zdaleka ne jen v Českých Budějovicích. Ještě uvidíme, co přesně tohle, a navíc fakt existence dunajské monarchie vůbec znamenaly pro jeho národy, a z nich pro jistého studenta Háchu především.

Budějovické české gymnázium sídlilo v místním redemptoristickém klášteře, jehož budova je zde k navštívení dodnes. Primán Emil Hácha byl dobrý student a prospíval, opět k potěše profesorského sboru a především svých rodičů. Přitom je však na druhé straně patrný povahový rys, který nejenže postupem času sílil, především však zřetelně poznamenával celý jeho příští život. Mladý Hácha se sice učil, jak mu uloženo, ale výsledky tohoto svého vzdělávání nebral jako určené pro venek, pro vnější efekt, nýbrž to byla vědomá, pro něj osobně jednoznačně perspektivní činnost. Základy mluvené němčiny si přinesl již z rodného města. Teď se učil nejen složité německé gramatice, ale už i angličtině a francouzštině. A dokonce také rusky, slovinsky a polsky. Přitom údajně nebyl žádný výrazný premiant – dá se však říci, že jak jazyky, tak i poznatky ze všech gymnaziálních předmětů vstřebával do sebe jako solidní grunt pro všechno, o čem byl zřejmě už tehdy vnitřně přesvědčen, že přijde.

V roce 1884, to byl teprve v sekundě, mu zemřel otec. I na tu dobu poměrně mlád, teprve ve svých dvaapadesáti letech. Pro studenta Háchu to však byl především citový, nikoli snad sociální otřes. Maminka Marie, která se nato i s Emilovým bratrem Theodorem přistěhovala do Českých Budějovic, totiž se vdovskou penzí po erárním úředníkovi celkem vyšla. Přesto lze předpokládat, že Emilovo angažmá domácího učitele češtiny, v jehož rámci už v sextě vyučoval syna známého českobudějovického „krále tužek“ Josefa Hardtmutha, nebylo ani tak vyznamenáním, jako spíš vítaným zdrojem dalšího příjmu pro něj, ne-li především pro zbytek rodiny.

Emil Hácha absolvoval gymnázium po osmi letech řádného studia v roce 1890 a svět se před ním otevíral. Stačilo jen vzít za kliku a vykročit.

České Budějovice v čase gymnaziálních studií E. H. (ALFAFILA)

Koniec ukážky

Table of Contents

Seznam kapitol

Úvod

RANÉ MLÁDÍ EMILA HÁCHY