Ukážka z elektronickej knihy

© Václav Junek

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80 -7229-188-5

ISBN (epub) 978-80-7229-350-6

ISBN (mobi) 978-80-7229-351-3

Mé ženě Romaně ve sdíleném přesvědčení,

že ačkoli určité věci skutečně postupně uplývají,

ty zajímavější, reálné,

zde nakonec přece jen vždycky zůstanou.

NĚKOLIK (TENTOKRÁT ZCELA NEZBYTNÝCH)

ÚVODNÍCH SLOV

ozhodně nejsem nadán prorockým zrakem. Avšak přesto již nyní přímo před sebou vidím čtenáře, v jiné literatuře tak často nazývaného nikoli bez určité licoměrné blahovůle čtenářem laskavým, jak otevřel tuto knížku, nalistoval si tyto řádky a hned nato je přeskakuje s výrazem, o němž je možno říci právě všechno jiné než to, že je laskavý.

A přitom, promiňte mi prosím tu troufalost, vím docela určitě a dobře, že, čině tak případně opravdu, dopouští se tento čtenář výrazné chyby.

Ne snad že bych jakkoli výrazně miloval knižní úvody a ne že bych si snad myslel, že knížka zvlášť bez mého úvodního slova nebude knížkou úplnou, řekněme kompletní. To jistě ne. Ale přesto si myslím, že pro obě strany, tedy pro čtenáře samého a konečně i pro mě, jenž mu následující příběh potom už bez dalšího nabízím, je těchto několik slov, k nimž se právě odhodlávám, věru zapotřebí. A to ani ne tak proto, že by historie, která bude tomuto čtenáři dále vyprávěna, byla natolik nesrozumitelná, složitá a komplikovaná, že je třeba použít berličky vysvětlivek. Nikoli. Není tomu tak dokonce ani proto, že bych snad chtěl jakkoli, například přičinlivou samomluvou, exhibovat. To už vůbec ne. Já uvádím následující slova jen a jen proto, abych svého čtenáře, právě proto že jistě je laskavý a že možná je i příjemně, pozitivně naladěn pro přijetí dalších stran, od jejich čtení odradil.

Ano, abych jej odradil, protože nepřijme -li za svou určitou hru, kterou s ním chci sehrát prostřednictvím příběhu, jenž se před jeho vnitřním zrakem započne v malé chvíli odvíjet, nemá smysl, aby četl dále.

Story, která se záhy odehraje na příštích stranách této knížky, je totiž příběhem, který se opravdu stal. Ne mohl se stát, ne snad. On se skutečně udál!

Sice možná s malými nuancemi a třeba ne zase tak přesně, jak zde dále píšeme, ale přece.

Celá dostupná literatura, existující separáty a další listinné prameny, dlouhá řada dílčích pojednání, portrétních prací, monografií a vůbec materiálů, hovořících o Rudolfovi II., císaři Svaté říše národa německého, králi uherském a českém etc., etc., pokud se věnuje jeho posledním dnům, týdnům a měsícům, jimiž značně bouřlivě a značně pohnutě vrcholilo pozemské žití této všechno jiné než tuctové osobnosti, líčí toto údobí císařova života prakticky shodně.

Všude, kde se pátralo po historickém údobí mezi žalostným koncem vpádu Pasovských do Čech a momentem oficiálního zveřejnění Rudolfova úmrtí, je operováno stejnými daty, stejnými souvislostmi i stejnými popisy dílčích epizod, které se tehdy odehrály kolem tohoto panovníka. Na stránkách těchto dokumentů různých hodnot i kvalit se potkáváme pravidelně s téměř neměnným ansámblem postav, osob i osobností, které svými činy spoluvytvořily kolorit dramatu císařova osobního i fyzického konce. Potkáváme se s nimi v již dávno dohodnutých kulisách a v atmosféře, jimž se dohromady a v určité, svým způsobem tajemné a tajemství slibující, ale také tak trochu básnivé nadsázce říká rudolfínská doba.

To skutečně je ten správný a všeobjímající název pro rámec obsahu, jenž opravdu byl a po dnešní časy zůstává nad jiné skvělým dramatem. Dramatem, jehož herce známe. Dramatem, jehož kulisy jsme již dávno a s porozuměním přijali za vlastní. Dramatem, jehož expozici, peripetie a především finále bezpečně ovládáme nejméně již od středoškolských učebnic dějepisu.

Ale je tomu tak, jak uznávaní letopisci vyprávějí, doopravdy? Víme o našem příběhu skutečně všechno? Můžeme si být opravdu jisti, že se tradice nemýlí?

Historikové se tedy o věcnou správnost faktografie konce Rudolfa II. celkem nepřou. V tomto ranku, na rozdíl od tolika jiných, rovněž podobně interesantních témat, mají evidentně jasno.

A přece, maje tu nádhernou příležitost, chuť a vůli prostudovat si o předmětném tématu uspokojivé množství je prezentujících písemných podkladů, nemohu říci, že by bylo všechno zase tak úplně jasné. Tedy alespoň pokud jde o smrt Rudolfa II. a o všechno to, co se kolem ní seběhlo v tom relativně krátkém časovém úseku, kdy pražský Hrad žil už dlouho jinou melodií a jinými senzacemi.

Nikoli. Já jsem nehledal tajemno za každou cenu. Nehledal jsem strhující odhalení tam, kde je nalézt nelze. Objevil jsem však určitou myšlenku, která teprve v kompilaci s širšími souvislostmi nakonec dává dost zvláštní smysl. A zřejmě tak i platí.

Nebudu říkat napřed, jak se věci zřejmě doopravdy měly. Neprozradím již zde, na co jsem, studuje s pílí, rád a dlouho na jednu hromadu snesené materiály a podklady, zřejmě přišel. Neřeknu, že „vrahem je zahradník", a nepostavím tak svého takto již osloveného laskavého čtenáře do pozice, kterou již teď, tedy bez toho, aby nahlédl dále vyprávěný příběh postupně, zvolna a především svýma očima, nemůže přijmout.

Neměl jsem v úmyslu na tomto místě přesvědčovat. Chtěl jsem, viz výše, odradit. Protože není-li vůle po přijetí mého řešení nadcházejícího dramatu, věru není ani povinnosti číst dál.

Ale jste-li přece jen dostatečně tolerantní ke konstrukci, která ač považována z mé strany za bezpečně stabilní a reálnou, může se přece jen jevit dokonce i přelaskavému čtenáři jako nepravděpodobná, a máte-li skutečně chuť popřemýšlet o běhu, lépe však řečeno o „doběhu" pozemských Rudolfových věcí, jako já jsem učinil, čtěte dál.

Přece jen se pokuste přijmout za své toto mé vyprávění o Rudolfově konci. Tedy vyprávění o tom, jaký ten konec mohl být a jaký zřejmě ve skutečnosti byl.

autor

„Císař Rudolf II. se svým astrologem"

(Romantizující rytina podle předlohy Alfonse Muchy)

VŠEDNÍ KRVAVÝ PODVEČER NA ŽIDU

(8. BŘEZNA 1611, 16.30)

omalu se smrákalo. Noc se stále tmavěji a stále blíž kradla od západu přes koruny stromů hlubokého lesa. Studený, pořád zdaleka ještě ne předjarní vichr hnal nebem rovněž východním směrem těžká, se soumrakem čím dál černější mračna a na zemi rozfoukával rezavé, od loňska zbylé listí. Na pláni před lesem poletující šedožluté vlasy staré suché loňské trávy, teď už odkryté sněhem, který tady v okolí slezl teprve nedávno, dotvářely celkovou atmosféru chladu a také smutku.

Ale takové to bylo všude v kraji, který se tady odsud dal velmi dobře a dokonce v celém širokánském oblouku přehlédnout. Zima a sychravo studily i zde, v bezprostředním okolí výšiny, kde se, dohromady nikdo už neví proč, avšak odjakživa říkalo Na Židu.

Kdyby nebyla už první půle března, dá se říci, že vše vůkol stále vyhlíželo jako o Dušičkách. Bylo to letos vůbec takové předjaří nepředjaří. Daleko spíš to bylo něco jako druhý podzim.

Stejně tak neveselým a už na první pohled až drasticky chudým dojmem působilo i těch několik málo stavení, která se sražená pod olezlými, bídnými doškovými střechami krčila nedaleko odsud.

Chudá ves Hořelice, na papíře ovšem stále docela slušný majetek strahovských premonstrátů, jakoby nasypaná kolem nijak zvlášť výstavného kostelíka, už z onoho nevysokého kopce pod lesem vyhlížela pramálo šťastně. Ač soumrak značně pokročil, nezalesklo se jediné světélko. Buď že matná zář louče či svíčky nemohla proniknout kvůli teplu hnojem na zimu zavalenými okénky, anebo že ani na tak prosté svícení možná nebylo.

Ta ves, stejně jako desítky a možná že i stovky jiných podobně usazených osad a městeček, tentokrát doplatila na svou jindy tak výhodnou polohu na hlavní zemské cestě, spojující střed království se vším, co od něj leželo ve světě dál západním směrem. A doplatila na toto své posazení v kraji věru těžce. Jen před několika málo dny dříve, tedy v polovině letošního února,

Část Aventinovy mapy Čech z r. 1619 (Západní přístupy k Praze)

tomu tak bylo proto, že se vojáci malé armády, táhnoucí právě tudy před docela krátkým časem vítězně na Prahu, chovali docela k obrazu svému. Byli to tehdy skuteční vítězové v dobytém území a dávali to místo od místa zatraceně znát ohnivým kohoutem, chladnou zbraní, výstřelem z bambitky, násilím svých paží, svalů i další údů. Nejen pro okamžitý lup a pro okamžitou kořist. Zřejmě i proto, aby se ti, kteří o jejich houfu byť i jen zaslechnou, měli o to víc čeho bát.

Teď se však karta obrátila. A ti samí soldáti, pokud ovšem přežili značně krvavé šarvátky a srážky, jimž bylo jejich malému vojsku v posledních několika dnech projít, spráskaně táhli tudy, cestou císařů a králů, cestou Otce vlasti nejblažejší paměti, zase nazpět. Jejich zuboženost, zakrvavené hadry, zpřelámané hnáty a celková zchátralost vůbec jim přitom ovšem nebránily znovu se poptat po vsích, jimiž procházeli, po chlebě, po kaši, ale i po mase a po hospodářově dcerce.

Jenom ten jejich krok byl už méně rázný a i jejich řady byly všechno jiné než vyzývavě sražené.

Z holého křoví na vršku úvozu, jímž se rozbláceně drala dávná Via Carolina, opatrně vykoukla neholená, špinavá a zasmolenými vlasy rámovaná tvář. A hned vedle ní druhá. To tu ležel v šanci starý a mladý. Leželi tady jako forposti těch, kteří zřetelně pochopili svou příležitost skoro z nebe spadlou a zachtělo se jim právě teď vzít si na spráskaných knechtech zpět alespoň malou část toho, co jim ti samí předtím sebrali.

Od hořelické vísky se ozvalo nesmělé zaklinkání kostelního zvonku. Večerní klekání.

Ale neviditelný zvoník nezvonil nijak dlouho.

Oba chlapi, pečlivě a už naučeně se kryjící větvemi se sporými zbytky listí a neviditelní i tím, že jejich strakaté, rozedrané a všelijak zase pozašívané hadry šťastnou shodou náhod skoro ideálně splývaly s okolím, civěli na hloučky halabala ozbrojených knapů. Po dvou, po pěti, po deseti, ale i po jednom se ploužili krok za krokem, cápnutí po cápnutí, zbědovaně nahoru úvozem. Bez zbytečného mluvení, které unaví, a také bez vlajek, bez rozevlátých standart a docela už bez fanfár.

I kdyby to snad zkusili, těch několik kárek i těžších vozů, naložených jistě oproti původnímu očekávání dost hubeným lupem a ubohými marody a tažených teprve nedávno nakradenými koníky, je jednoduše nemohlo všechny pobrat.

Povozy se za klení vozků a práskání jejich bičů složitě proplétaly pomalu se plížícími zrasovanými houfy poražené armády. Obitá kola vozů čvachtala v loužích a bořila se bahnem, ačkoli koňům se táhlo lehčeji a lehčeji, protože tíhy jejich nákladu postupně ubývalo. To jak felčaři a jejich lapiduši jen tak podle cesty odhazovali stále častěji zbytečné mrchy pořád nových zheblých raněných.

Chlapi ve křoví pojednou zpozorněli.

Unavený hluk z úvozu něco vyrušilo.

Od vsi, z dálky, se rychle blížil jezdec. Jeho kůň kopyty rozstřikoval marast a špinavou vodu z výmolů a soldáti před ním s hlasitým klením sotva uskakovali.

I v houstnoucím šeru bylo už zblízka vidět, že jezdec je něco jako oficír. Cválal skrz krokem pochodující kolonu, doširoka mával kloboukem, vykřikoval na opozdilce a pořád ukazoval kamsi dozadu.

Když důstojník proletěl kolem jejich úkrytu, oba vartýři dobře zahlédli jeho rozrušenou a do ruda napjatou tvář.

„Ten je taky asi z Pasova. Všichni jsou z Pasova. Teď už tady do příští zimy nezůstanou!" odtušil mladík a opatrně přitáhl svou větev.

Starý nejdřív jen něco zabručel, obezřetně si odchrchlal a teprve pak posměšně dodal: „To byli ti z Pasova. A leckdo z nich u nás nezbude ani do dnešního večera. To mi věř!"

A potom leželi dál a jen tak zírali na pozvolna řídnoucí zástup vojáků ustupujícího vojska, táhnoucí se ztěžka z vrcholu stoupání dál, teď už dolů směrem ke vsi Loděnici a pak k městu Berounu. Pomalu překodrcal i poslední vůz a ještě pomaleji se kolem postu obou chlapů protáhl úvozem zemské cesty snad poslední větší hlouček. A když to vypadalo, že to, co tu a tam tudy ještě projde, jsou už opravdu poslední z posledních marodérů, oba věděli, že jejich chvíle je konečně tady.

Starý se přikrčil a nespouštěje ani na chvíli lačné oči z ubožáků pod nimi sykl: „Kubo, dej znamení!"

Mladý se lehce obrátil na záda a zpod hadrů na břiše vytáhl doma sdělanou ptačí vábničku. Ještě se opatrně rozhlédl, ale nakonec foukl a od blízké lesní hradby se odrazilo málo umělé sice, leč přece jen zřetelné sojčí varování.

Dál se ovšem děly věci už naopak velmi rychle. Ze všech od cesty bezpečně dalekých úkrytů, v nichž byly předtím hodiny schovány na své čekané, vyrazily nejdřív jedna po druhé, ale potom už všechny najednou přikrčené postavy. To se k cestě hnali předtím pohořalí, vymlácení, zbití a vykradení. Tedy jen ti, co tohle všechno na rozdíl od svých druhů a třeba i rodin měli štěstí přežít. A nehnali se jen tak na lehko, protože každý z nich svíral v rukou hůl, klacek, okovaný topor, naostřené vidle nebo sekyru, co patřila dřív mnohem spíš do lesa.

Chlapi vpadli do úvozu jako hnědá hadrová záplava. Bez řevu, aby snad nepřilákali nazpět zadní voj, začali konat svou krvavou práci. Lebky dvou marodů sražených do bláta praskly jako ořechy. Třetí sice ještě stačil něco nesrozumitelně zařvat, ale opravdu už jen to.

Dobít lazary, stáhnout jim rozšlapané škorně, servat jejich pláště, kožené kazajky, ale i kalhoty a košile, odříznout od břich opasek s přece jen cinkajícími váčky a nakonec jim uzmout i jejich poslední zbraň, to bylo věru dílo pouhého okamžiku. Sedláci se supěním, avšak jinak mlčky a se sveřepým zaujetím dělali a dodělali svou práci dobře.

A tak už netrvalo nijak dlouho a až na tři nahé, zakrvavené a také znesvěcené mrtvoly byl úvoz za malou chvíli prázdný a pustý.

Ostatně, noc už byla tady a její tma milosrdně skryla stíny, které se potěšitelně obtěžkané opatrně, po dvou po třech, vracely přes humna do rozbitých a vydrancovaných hořelických stavení.

VELMI INTIMNÍ HAUSKONCERT

V KUNSTKOMOŘE

(8. BŘEZNA 1611, 21.10)

dyby tónů vyluzovaných píšťalami malých, leč z nějakého, patrně hudebně odborného důvodu velevzácných varhan bylo užito souborněji a především kdyby tyto tóny byly zahrány se zručností a s talentem skutečného hudebníka, jistě by nakonec působily mnohem kultivovaněji. Leč nebylo tomu tak, takže umělecký dojem z nich nebyl právě nejsilnější. Konečně, ono ani tohle muzicírování nebylo zase tak špatné. Protože hudební nálada, sice nikterak brilantně vytvářená zatím neviditelným varhaníkem, se nad jiné hodila k duchu prostředí, v němž se její tóny uplatňovaly.

Hradba dramatických mraků, které toho dne ještě z večera táhly oblohou, hnány čerstvým, za nehty i límce zalézajícím větrem, byla ta tam. Dříve tolik nazlobené živly se teď už rovněž zklidnily. Takže světlo neúplného měsíce, přece jen jemněné ještě chvíli co chvíli posledními mlžnými šlajery, sem mohlo už docela bez zábran proniknout skleněnými tabulkami vysokých oken, vylomených do jižní fronty Hradu, a osvětlovat tak větší část umně klenutého prostoru pražské císařské kunstkomory. Navíc bylo posíleno blikotavým jemnem svitu svěc, po desítkách plačících v mnohoramenných svícnech, rozestavených zde zjevně bez pevného plánu či zámyslu.

Přízračně studené světlo luny dodávalo ještě víc na bizarnosti všeho toho, co zde bylo ke spatření. Již zmíněné železné, litinové, mosazné, ale i bronzové svícny, většinou samy o sobě vynikající a přitom naprosto nesourodé práce dnes již pravděpodobně zcela neznámých dávných kovotepců a lijců kovů, spoře zářily, rozestaveny všude tam, kde bylo ještě trochu místa na podlaze tohoto svatostánku umění.

A věru: právě volného místa zde nazbyt rozhodně nebylo. Především proto, že studené dlaždice podlahy, pokud nebyly zavalené štosy koberců nejrůznějších sort a cen, ale také jen tu a tam pohozenými tkanými drapériemi a barevnými, těžkými přehozy, prakticky mizely pod nesčetnými těžkými, kovanými truhlami a nápaditě řezanými šranky se zapomenutým, ale jistě vždy vzácným obsahem.

Rovněž tak zde byly ke spatření porůznu do prostoru rozhozené mramorové, kamenné i bronzové štátuje nejrůznějších velikostí, stylů, provenience a dob svého vzniku. I sochy bez rukou, sochy bez nohou, sochy bez hlav, ale také sochy kompletní. Rovněž tak vycpaniny vzpřímených medvědů, lvů ve skoku i atakujících, do široka rozepjatých, původně létajících dravců.

Mimo to zde byly v počtech až neskutečných k obdivování matně se blýskající ukázky tepané, kované a opět i lité zbroje obranné i útočné. Stejně tak se tu ovšem nacházely i štosy kalounkem svázaných map, z nichž často po stranách doslova vyhřezávaly listy kupfr a štýlštychů. A to hned vedle rovněž blíže neurčitelných počtů štaflí s vedutami měst a krajin známých i neznámých a s obrazy manýristických, biblických i bájných výjevů, zátiší, květin, roztodivných kompilátů, ale také chutně macatých aktů, jejichž olejové erotično a především barevné maso lákavě zářilo do šera v bohatě řezaných rámech, ale i bez nich.

To všechno ovšem nebylo zhola nic proti tomu, čím byly opět spíše přeplněny, než zdobeny zdejší vysoké zdi.

Pokud vedle temně pestrých gobelínů, tkaných tépichů s tajemnými vzory a temných portrétů osobností známých, neznámých, přísných, civilních, vojenských i dětských ještě vůbec zbývalo nějaké místo, i toto neznámí hradní řemeslníci zaplnili od podlahy někam teď až skoro nezřetelně vysoko, až po zajímavě klenutý strop sálu, prosklenými vitrínami a sestavou těžkých tmavých polic. Jejich šteláže a fochy se až nebezpečně prohýbaly pod tíhou skříněk s kolekcemi drahých kamenů, etují s perlami, bizarními šperky a nepřehlednou sestavou složitých mosazných přístrojů, jejichž účel byl v mnohém případě pozemskému člověku již zcela neznám.

Stály zde také zabroušené láhve, v nichž plavaly v lihu potvory, zrůdy i vědecké preparáty. Na těchto bytelných policích se dále jeden vedle druhého skvěly hodinové stroje, astronomické, optické a geografické přístroje a také mechanické hračky nejrůznějšího původu, proveniencí a věků.

Bíle zde zářily porcelánové soubory, připutovavší sem až z Východu, anebo z dálek ještě neskutečnějších, umělecké předměty, vylovené z egejských moří, rozmanité lastury, jen tak nahrubo na sebe naskládané, starožitnosti řecké, římské, ale také laciné kusy od Židů. I ty se zde tísnily, hrubě utlačovány folianty a knihami, jejichž cena tkvěla nejen v jejich obsazích, zanesených sem pradávnými písmy, nýbrž i v kožené vazbě a v řemeslně dokonalém překování jejich hřbetů. Na pronesených foších asi už navždy uložené herbáře, atlasy, bichle a folianty vyhlížely už na první pohled, že uchovávají ovoce snad všech věd a všech nauk, co jich kdy a kde lidstvo znalo a mohlo znát.

To všechno tedy, ale také tak přemnohé jiné, bylo to, co činilo sídlo sbírek císaře Rudolfa II. právě jeho kunstkomorou. Tedy tou slavnou institucí a prvním útulkem věd, pokladů i umění, o nichž si právem v úctě vyprávěla, ale také stranou šuškala celá kulturní, vědecká a vůbec civilizovaná Evropa.

Málo umělé tóny varhan, které jsme již zaslechli, dobarvovaly tedy nanejvýš vhodně tuto poněkud skromně a chudě popsanou pitoreskní dekoraci. Varhanní hudba se, chyba co chyba, přehmat co přehmat, táhla mezi exponáty. Ovšem jejího ploditele, tedy přičinlivého, nicméně opravdu dost málo talentovaného varhaníka, zatím nevidět.

Teprve když další pás noční mlhy váhavě opustil tvář měsíce a jas tohoto zemského souputníka mohl zase na chvíli zazářit plnou svou silou, nebylo konečně lze neuzřít mohutná záda persony zakryté z většiny splývavým pláštěm a sklánějící se v zaujetí skoro až vášnivém nad manuály nástroje, situovaného tak trochu stranou sálu.

Rudolf II., císař Římské říše národa německého, odnedávna bývalý král uherský, stále však král český etc., etc., hrál na varhany. Hrál nedobře, ale hrál zřetelně rád. Když o tom někdy v posledních týdnech přemýšlel, samotného jej překvapilo, že jeho, původně amuzikálního ignoranta, na stará kolena navštívila hudba a další Múzy.

Jeho šedivé vlasy a nakadeřené vousy se natřásaly a padaly na široký krejzl, jak v exaltaci, značně velmi málo adekvátní výsledné kvalitě jeho snah, pokyvoval do taktu hlavou, krytou bytelným domácím čepcem.

Rudolf zaujatě lovil z kláves varhanních manuálů nejroztodivnější harmonické kombinace. Dělalo mu zjevně dobře, když i po několika málo umných pokusech konečně nalezl snesitelný souzvuk tónů, vyluzovaný jeho prsty a nohama.

Dlužno říci, že ze dvou osob, které v té době dlely v hloubích kunstkomory, byl Rudolf tím jediným, kdo byl svou hrou nadšen. Protože ten druhý byl nucen trčet v izolaci a temnu reversu čelní, mistrovsky zdobené tváře královského nástroje. Tělesný sluha Jeho císařské Milosti, Lukas Doberský, se tady teď už zatraceně dlouho držel ohmataného madla a šlapal měchy. Ještě déle, než jemu samému bylo únosné.

Doberský naštěstí také zrovna neoplýval dary hudebního sluchu. Bylo to tedy pro něj svým způsobem milosrdné postižení, ale i jemu se tu a tam dělalo lehce mdlo v přívalu tónů, které zde, na místě, kam byl jako vždycky zastrčen, měl doslova z první ruky. Zvláště pak slyšel-li přitom pravidelné skřípání jakéhosi nenamazaného táhla či ojničky, protivící se pískáním jinak bezchybnému chodu mechanického nástroje.

Složitá aparatura varhan drnčela, zněla a bohužel tu a tam i značně disonantně vykvikla. Měchy funěly a píšťaly rezonovaly jen na pouhou píď od sluhovy hlavy, která jako by se měla už už rozskočit. Doberský toho začínal mít doopravdy dost. Nebýt toho kraválu tady všude kolem, usnul by.

Pravidelné pískání technické chyby stroje zvolna ztrácelo na rytmu a kadenci. Lukasova rostoucí fyzická únava a z ní pramenící indispozice se počínaly projevovat ostatně i na úsilí jeho nohou. Ty stále slaběji a se stále menším úsilím pohybovaly měchy na přeskáčku nahoru a dolů, takže nástroj měl stále méně a méně vzduchu, jímž by sytil své píšťaly. To se ovšem dále sekundárně projevovalo na sytosti tónů, zamýšlených a přaných císařem, koncertujícího naopak v popředí nástroje.

Kvantita dodávky vzduchu pro plíce varhan v jednom momentě klesla dokonce natolik, že si toho povšiml i sám reprodukční umělec.

Císař na okamžik ustal ve hře a rozladěně zdvihl hlavu tak, že mu čepec málem sjel do čela. Když se roztrpčeně probral z hlubokého múzického zaujetí, zabručel dozadu, směrem, kde správně tušil lidskou součástku svého varhanního velestroje: „Šlapej! Jen šlapej, šlapej, kůže líná! Nevíš vůbec nic o tom, co je skutečné umění! Šlapej, povídám!"

Lukas nezaslechl ani tak císaře, jako si spíš uvědomil najednou nastalé ticho. Probral se. Na okamžik mu sice svitla naděje, že pro dnešek už je po hauskoncertu, ale to byl opravdu jen značně kratičký moment.

Dlouze vzdychl, pevněji sevřel madlo a znovu se opřel do měchů.

Pravidelné, skoro až ptačí pípání mechanické chyby se ozvalo s novou intenzitou. A to současně s novou záplavou tónů, snaživě hledaných a přitom zřídkakdy úspěšně nalezených nad jiné urozeným varhaníkem.

Císař se pohroužil zpět do říše hudby, opět bohatě celován múzou Polymnií. Natolik hluboko, že mu naštěstí pro Lukase nebylo zaslechnout sluhův povzdech, jímž tento vyjádřil až nečekaně trefně svůj názor na harmonické, tonální i kompoziční kvality pachtění svého pána: „No, tedy v měchách to určitě nebude!"

A varhany hrály, duněly, ale také pískaly dál do jedné z prvních předjarních nocí, která se klenula nad pražským Hradem.

Koniec ukážky

Table of Contents

NĚKOLIK (TENTOKRÁT ZCELA NEZBYTNÝCH) ÚVODNÍCH SLOV

VŠEDNÍ KRVAVÝ PODVEČER NA ŽIDU

VELMI INTIMNÍ HAUSKONCERT V KUNSTKOMOŘE