Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu autora a nakladatelství. Práva autorů jsou vyhrazená.

Natálie Nera

Smrt s vyhlídkou

Ukážka z elektronickej knihy

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., v roce 2013.

Podobnost se skutečnými osobami a s nimi spojenými událostmi je pouze náhodná.

Návrh obálky:

Jiří Himal

jirihimal.cz

Grafická úprava obálky:

Jiří Himal

jirihimal.cz

Tvorba e-knihy:

Martin Koumal

grafik-koumal.cz

© Natálie Nera 2013

© Nakladatelství Petrklíč s.r.o. 2013

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.

Pod Jarovem 18 Praha 3 130 00

tel.: 604608127

tel.: 603182483

mail: petrklic@petrklic.info

web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:

Pemic Ostrava

Euromedia Praha

Pavel Dobrovský Praha

NS Středokluky

Krameriova K. D.

Kosmas Horoměřice

ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-497-8

ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-498-5

Tato kniha vyšla jen v elektronické podobě

Natálie Nera

SMRT S VYHLÍDKOU

Každý má co skrývat, každý má motiv.

1. PROCHÁZKA LESEM

Nad vrcholky stromů se vznášely ohnivé mraky uhrančivé krásy.

“Červánky,“ zašeptala Jana a usmála se. Ráda si připomínala česká slovíčka, která jí už po téměř pěti letech pobytu na západě Anglie začínala unikat. Podmanivá malebnost anglického venkova ji uklidňovala. Klid potřebovala, aby zvládala bolest, která ji každým dnem provázela. Starobylé duby, jež přežily britská válečná dobrodružství i budování lodí, poskytovaly ochranu před všemi zlobami světa.

Na chvíli se vytrhla z denního snění s otevřenýma očima a zavolala: “Lvíčku!” Lvíček byl malý kříženec hned několika různých ras teriérů v pískové barvě, povahou však velký mazlil. Nikdy od Jany daleko neutekl, vždycky byl na dohled. Tentokrát se však zatoulal na delší dobu.

“Lvíčku, kde jsi?” zavolala Jana znovu a zároveň z nepozornosti zakopla o kořen, takže skončila na všech čtyřech. Zaklela a otřela si rozbité koleno. Na plátěných khaki kalhotách se šklebila ošklivá roztržená díra orámovaná čerstvou prosakující krví, která se rozlévala do stran jako kaňka na sešitu z první třídy. Odhrábla z čela pramen tmavých vlasů, když si všimla, že kulaté tkaničky u módních pohorek v barvě královské modři se opět rozvázaly, což jaksi vysvětlilo její náhlou nešikovnost na nerovném terénu lesní půdy. Trochu nevrle si je zavázala a vstala s pichlavou bolestí v pravé noze. Několik kroků pokulhávala, bolest však chůzí nakonec postupně rozchodila. ‘Najít Lvíčka a rychle domů,’ pomyslela si.

Les Janu ukolébal do stavu téměř hypnotického transu a na chvíli jí umožnil utéct znovu do svých myšlenek. Ranní zdravotní procházka se anglicky řekne ‘morning constitutional’, pro což přesný výraz v češtině neexistuje.

“Jedna řeč mi už nestačí,” polohlasně řekla Jana a na jazyku ucítila hořkost pilulek, které brala na depresi. Bohužel se však míjely účinkem, poněvadž příčina její trvale nedobré nálady zůstávala nevyřešena. Lítost je naopak krásné české slovo, které se nedá přeložit do angličtiny. ‘Complacency’ nelze vyjádřit jedním českým slovem. Lhostejnost, nadřazenost, nevšímavost, vědomá nečinnost, arogance, usnout na vavřínech nebo lidově řečeno mít něco na háku, tak nějak se dá popsat význam slova complacency. Lítost a complacency popisovaly nejvýstižněji stav jejího manželství.

Špatně došlápla na bolavou nohu a bezděky sykla, což její rozháraný mozek přinutilo vnímat přítomnost. Konečně uslyšela Lvíčkův zběsilý štěkot. Zrychlila krok, dokonce se snažila o něco popoběhnout, ale koleno stále více krvácelo. Na vteřinu se zastavila a pořádně se podívala na ránu. Kus odchlípnuté kůže na kloubu bezvládně plandal. Cesta na nejbližší pohotovost a aspoň tři stehy se rázem staly jedinou jistotou, kterou v tu chvíli Jana měla. Štěkot nabíral na intenzitě. Zavalil ji pocit paniky. I přes pokračující krvácení přidala do kroku.

Nejprve kouř ucítila a pak ho i uviděla. Podivná směs benzínu a gumy s ještě dalšími pachy, které neuměla identifikovat. Kouř ji štípal do očí. Neviditelná železná pěst jí sevřela žaludek, na jehož místě se otevřela velká bolavá černá díra. Jana mívala takové předtuchy – předtím, než propadla z matematiky ve třetím ročníku na gymnáziu a musela dělat reparát; v den, kdy se její první přítel s ní rozloučil a odjel na motorce, na níž se za dalších dvacet minut vyboural; umíral v nemocnici tři dni a Jana se tehdy zařekla, že už se raději nikdy nezamiluje. V den, kdy mámě řekli, že má rakovinu prsu a šest měsíců před sebou. Máma nakonec zemřela za osm měsíců, během nichž se nepřestala rodině omlouvat za to, že zanedbávala prohlídky u ženského lékaře a preventivní vyšetřování na mamografu. Jana se doteď na mámu zlobila – že na ty prohlídky nechodila i že nějakým zázrakem tu hroznou nemoc neporazila, že ji tu nechala samotnou, tehdy devatenáctiletou holku a patnáctiletého kluka, jejího bráchu. Neodpustila jí ani to, že se táta půl roku po její smrti znovu oženil, že je všechny takhle brzy zradil. Kdy vůbec měl čas najít si známost? Podváděl mámu, ještě když procházela chemoterapií?

Jana zahnala plačtivé vzpomínky. Každý stres, každá rána, strach, který prožívá, vyvolá okamžitě a nevyhnutelně duchy minulosti a staré bolesti vzkřísí s novou intenzitou. Pro hustý kouř neviděla už ani pět centimetrů před sebe, ale štěkot Lvíčka se blížil.

Horko a dusno se zvyšovalo. Nejprve olizování žárem plamenů ucítila a pak i uviděla. Na samotném kraji lesa, na parkovišti chráněné oblasti hořelo auto. Vysoký, urostlý muž s hnědými vlasy se snažil minimaxem hasit, co se dalo, ale účinek byl asi stejný, jako by se snažil požár uhasit hrníčkem čaje. Pěna udusila jen část ohně, automobil dál intenzivně hořel. Jana zašátrala v kapse roztržených kalhot a nahmatala mobil. Lvíček stál v bezpečné vzdálenosti a rozrušeně štěkal, zatímco vedle něj ležel flegmaticky natažený černý labrador. Bez hnutí s výmluvným výrazem v očích pozoroval marné snažení pána. Jana si promnula pálící oči, jimž mírná krátkozrakost bez brýlí nepřidávala. Po několika dalších krocích si ale byla jistá, že jde o starou fenku Kláru, která patřila polskému sousedovi Adamu Karczmarczykovi.

Adam zápolil s hořícím automobilem. Jeho vlastní ojetý modrý Volkswagen byl zaparkován v bezpečné vzdálenosti.

“Hello, dzień dobry, zavolal jste policii?” zamávala rukama Jana. Adam otočil hlavu, vyčerpaný výraz na upocené tváři. Jen zavrtěl hlavou. Jana tedy zapnula mobilní telefon a modlila se, aby měla signál. Bohové se usmáli ze svého Olympu a na monitoru stařičké Motoroly se objevily tři čárky. Vytočila rychle tři devítky.

Na druhé straně se ozval hlas operátora:

„Dobrý den, uveďte, prosím, důvod tísňového volání.”

„Dobrý den, jmenuji se Jana Cook a hoří tady u lesa auto. Potřebujeme požárníky a asi taky policii.”

Operátor se zeptal na přesné místo. Jana tedy uvedla adresu i popis, jak se do oblasti dostat. Operátor však podle všeho neměl na spěch. Začal se ptát na Janino jméno a datum narození. Jana se po páté otázce zeptala, kdy že pošle nějakou pomoc.

Operátor odvětil, že se musí držet předepsaného scénáře a že jakékoli verbální útoky jsou v rozporu s předpisy záchranné služby a nebudou tolerovány.

„Vážený pane operátore,” odsekla Jana sarkasticky, „jestli sem rychle nepošlete požárníky, tak nejen že nebudete mít s kým vyplňovat nekonečné kolonky, ale nebude koho poslat k soudu, nebo kam mě to chcete poslat, protože tu se sousedem uhoříme zaživa!”

Uvědomila si, že její hlas se zvýšil do pro ni nepřirozené polohy, že prakticky křičela. Operátor prohlásil něco v tom smyslu, že zavolá manažera, když v tu chvíli uslyšela sirénu požárního auta.

„Už jsou tady, díky,” ukončila Jana telefonát rázně. Hasiči vyskákali s hasicími přístroji a pěnou začali zdolávat požár, který už pomalu začal olizovat první urostlé duby.

Soused Karczmarczyk se chvíli prázdně díval, pak se pomalu otočil a shrbeně odcházel. Janě nevěnoval jediný pohled, když ji míjel. Po vteřince zaváhání se tedy také otočila a vydala se za ním. Po pravdě sama nevěděla, co jiného sama se sebou. Lvíček i labradorka Klára následovali své pány.

Teprve teď Jana pocítila, jak jí pot prosakuje spodním prádlem. Začala se třást zimou. Pan Karczmarczyk při každém kroku odkopával listí. Janě tím připomněl jejího mladšího bratra Michala ve věku asi tak devíti let. Přesně takhle se choval, když spolu chodívali ven „na lítačku”. Navíc vždycky skočil do každé louže se všemi důsledky, které takové rochnění mělo. Za věčně zabláceného a mokrého mladšího bratra dostávala Jana bez výjimky vynadáno. V méně idylické přítomnosti světa dospělých začaly Janě samovolně drkotat o sebe zuby. To přimnělo jejího souseda, aby se zastavil a konečně se na ni svýma světle modrýma očima zahleděl:

„Zimno?“

Jana přikývla. Adam, jako by tušil, že dnes si se svou českou sousedkou nepotlachá v rodné řeči, přešel do plynulé a velmi slušné angličtiny.

„Myslím, že jste v šoku. A co to koleno? Co jste to vyváděla?“

„Zakopla jsem a upadla na kámen,“ vydrkotala Jana.

„Pojďte, ošetřím vám to, a uděláme si teplý čaj a snad najdu něco k tomu,“ řekl velice klidně Adam a vzal Janu prostě za ruku.

Byla za to obyčejné gesto vděčná, protože cítila, jak ji opouští síla, že není schopná udělat ani krok. Beze slova, ruku v ruce se vrátili k malým chaloupkám, které stály vedle sebe. Adam ji rezolutně vedl ke svým dveřím. Posadil roztřesenou Janu na dřevěnou židli, jež pod vahou těla zavrzala.

Plynulými pohyby a bez náznaku zaváhání napustil vodu do rychlovarné konvice, která nejspíš kdysi byla vínové barvy, ale nyní byla na povrchu oprýskaná a zapatlaná. Na stůl postavil dvě sklenice a otevřel dvířka mrazáku, z něhož vytáhl průhlednou lahev s průzračnou kapalinou, utěsněnou plastovým špuntem.

„Polská vodka. Domácí.“ Rázně nalil po alespoň dvou deci. Do hrnků udělal černý čaj. „Lipton Yellow Label, ten se tu nedá dostat,“ vysvětlil. Bez zeptání oba čaje osladil dvěma vrchovatými lžičkami cukru. Pak z bíle natřené šmouhaté kredence vytáhl krabičku, kterou natrhnutím špičkou ukazováčku otevřel.

„Britské máslové sušenky. Jezte.“ Na červeno černo stříbrném obalu se skvěl nápis „Scottish Short Bread“.

Jana beze slova pozorovala ten nezvyklý úkaz, kdy jinak velice nejistě působící soused, takto zakročil. Adam svýma velkýma rukama zdvihl sklenici s vodkou, obrátil ji do sebe a pak odešel z kuchyně. Chvíli bylo slyšet štrachání. Muž se vrátil s dezinfekcí v ruce, chirurgickými rukavicemi, vatou a náplastmi. Nůžkami odstřihl Janinu roztrženou nohavici a stále krvácející ránu očistil. Odchlípnutou kůži pomalu přitáhl na místo a nastřihal náplasti do tvaru motýlků. Ránu pak při okrajích náplastmi přichytil. Nakonec ránu obratně obvázal.

„Doufám, že to moc nebolelo,“ řekl. Jana mu chtěla odpovědět, otevřela ústa, ale nevyšla z nich ani hláska.

„Nemůžete mluvit?“ zeptal se chápavě Adam.

Jana zavrtěla hlavou.

„Napijte se čaje a ucucněte si vodky. Pomůžu vám na záchod.“ Jana cítila, jak rudne, na což Adam zareagoval:

„Nebojte se, jen vám pomůžu do koupelny, dívat se nebudu.“ Ucucla si tedy poslušně z hrnku. Cukr jí stáhl skoro nepříjemně ústa, nikdy nesladila, nebyla na to zvyklá. Tělem se jí však rozlil pocit tepla, a tak ucucla ještě několikrát. Pak se opřela o nabízenou paži a dokulhala se podpírána do koupelny.

Adam zůstal za dveřmi, když se Jana usadila na prkýnko. Pocítila úlevu a když si opláchla ruce a obličej, tak se jí ulevilo ještě více. Otevřela dveře a s povděkem se opřela o Adama, který se jí zeptal:

„Tak co, už je to lepší?“

„Děkuji, mnohem lepší.“

„Skvělé, že se vám vrátila řeč.“

Jana si překvapeně uvědomila, že má pravdu. Podívali se na sebe a poněkud nervózně a hystericky se zasmáli. Došourali se do kuchyně. Adam galantně podsunul židli s polštářkem pod raněnou nohu svého hosta, přisunul sušenky a vodku a pobídl ji:

„Napijte se a jezte.“ Jana si ucucla čaje a vzala sušenku, kterou decentně uždíbla.

„Děkuji. Moc jste mi pomohl, pane Kaczmarczyku,“ odpověděla, „kde jste se tuhle první pomoc naučil?“

Adam se zasmál, nalil si druhou sklenici vodky a obrátil ji do sebe. „Jmenuji se Adam. Asi bych ti neměl tykat, to má nabízet první dáma, ale myslem jsem, že vzhledem k tomu, co se právě událo...

„No, ano samozřejmě, Adame, můžeme si tykat, já jen ze zvyku...“ omlouvala se Jana.

„Je mi jasné, že od prostého zedníka z východní Evropy se toho moc nečeká,“ Janě neunikla sarkastická trpkost, „ale já něco o medicíně vím.“

„Myslím, že jsem nikdy nic ponižujícího neřekla, nebo ano? Navíc na prostého zedníka zníš příliš inteligentně a vzdělaně,“ jemně opáčila Jana.

Adam se znovu zasmál a nalil si další vodku. „To proto, že než jsem se stal zedníkem, byl jsem v Polsku lékařem. To bylo před třinácti lety a předtím, než mě manželka opustila.“ A znovu se zasmál. Janu nepříjemně zamrazilo.

„Děkuji za ošetření, na pohotovosti bych musela čekat hodiny a určitě by mi nohu tak krásně neobvázali.“

Ostrý smích opět prořízl vzduch, až se Janě chtělo utéci. „Nemáš za co. Já místním felčarům moc nevěřím. I k zubaři jezdím zpátky do Polska.“

„Kde jste, vlastně jsi studoval?“

„Jagellonská univerzita v Krakově. A ty?“

„Práva na Univerzitě Karlově v Praze. Dvě nejstarší univerzity ve střední Evropě nám v Británii ale nejsou moc platné, co?“

Adam se znovu zasmál a ukázal velice zachovalý chrup. Na čtyřicátníka vypadal vůbec dobře. Vysoký, s vypracovanou postavou a kšticí hustých tmavých vlasů. Obrátil do sebe sklenici, kterou doteď třímal v ruce.

„Myslím, že bys měl pít trochu pomaleji,“ opatrně řekla Jana.

Odpovědí jí byl zase ten vtíravý, sarkastický smích.

„A já si zase myslím, že ty nepiješ dost rychle.“

„Nepiju vůbec.“

„To dámu ctí, ale tentokrát bys měla udělat výjimku.“

„A proč?“

„Protože tu každou chvíli bude policie a bude nás vyslýchat.“

„Nemám co tajit, nějaký pošuk zapálil na kraji lesa auto. Nejspíš bylo kradené, nějaký patnáctiletý zlodějíček aut se pobavil a pak se zbavil důkazů. Narazila jsem na něj náhodou při ranním venčení psa a nic víc nevím.“

Adam se znovu zasmál.

„No, uvidíme, jak se na to vyšetřovatelé budou dívat. V tom autě totiž někdo byl. Nedokázal jsem mu pomoct. Někdo tam ale uhořel.“

Pokusil se nalít si další drink, ale z lahve vyteklo jen několik ubohých kapek. Zašklebil se a opilé oči se mu divoce leskly jako šílencovi. Znovu se zasmál.

Jana se znovu roztřásla a pomalu přisunula svou sklenici s destilátem ke rtům. Ucucla si a zakuckala se.

„Takhle ne, milá dámo,“ řekl Adam. „Zadrž dech a celou vodku pěkně nalij do sebe a pak vydechni.“

Jana se zhluboka nadechla, jedním mocným lokem vysála obsah sklenice a pak vydechla. Alkohol v hrdle mírně pálil, ale celým tělem se okamžitě rozlévalo teplo, které vytlačilo zimničný třas z těla.

Adam se znovu zasmál. „Tak na tohle si musíme připít, milá dámo.“ Načež vytáhl druhou podobnou láhev z mrazáku a nalil jim řádnou porci domácí kořaly.

„Na zdrowie!“ Janiným tělem opět prostoupilo známé lepkavé teplo a z jejího hrdla vyšel sice žensky vysoký, ale stejně nervózní, neveselý smích.

„Na zdrowie, Adame!“

2. KOCOVINA

Nad vrcholky kopců se proháněl teplý vánek a olizoval košaté duby a buky, sem tam protkané ostrůvky borovic. Každé fouknutí přineslo novou vlnu omamné vůně rozkvetlých lesních zvonků, které ve všech lidech bez ohledu na věk a postavení vyvolávaly dětinskou touhu shodit zbytečné oblečení a v těch nekonečných modrých běhounech válet sudy. „To by samozřejmě nikdo rozumný nikdy neudělal, protože by za ničení chráněných kytek dostal pokutu,“ napomenul se polohlasně seržant Stephens, setřel pot z čela zbrázděného hlubokými vráskami a chlupy rašícími v nejbizarnějších místech obličeje, které si musel pravidelně vyholovat. A v duchu sebemrskačsky dodal: „Samomluva – první známka šílenství. Tak už jsem se tam po letech policejní fachy taky dopracoval.“ A uchechtl se vlastnímu vtipu, což se pak snažil rychle zamaskovat pokašláváním.

Vesnice s poetickým jménem Woodlands View, Lesní Vyhlídka, dělala svému jménu skutečnou čest. Chaloupky byly rozeseté v idylické krajině, uprostřed návsi kriketové hřiště, na kterém se v sezóně každý víkend odehrával zápas, dvě hospody se zahrádkou, tři kostely, malotřídka a hřbitov. O to hrozivěji působil doutnající automobil, snad typ terénní Toyoty, se zčernalým tělem na místě řidiče.

Stephens zarazil poslední kolík a ohlédl se přes rameno na svého mladšího kolegu. Strážmistr Hillary James se třásl - nikoli šokem, ale vzrušením. Popotáhl pásek uniformy, která na jeho neskutečně hubeném těle neforemně plandala. Těžko by komukoli vysvětloval, co nález ohořelé mrtvoly pro začínajícího policistu znamenal. Konečně vražda. Kvůli tomu se nechal ve svých dvaadvaceti naverbovat do řad policie. K jeho zklamání ho ale místo detektivní práce poslali nejprve do venkovské díry řešit sobotní opilecké rvačky.

„Konstáble Jamesi, při pohledu na mrtvolu vypadáte až příliš spokojeně,“ obrátil se na něj tázavě seržant Stephens.

„Já jsem rozhodně takhle klidný při ohledání svého prvního místa činu nebyl. Nevím, zda se v tom až příliš nevyžíváte.“ Stephens si svého mladého, ambiciózního strážmistra zkoumavě prohlížel.

Jamesovi zářily horečnatě jeho tmavě hnědé oči a nagelované, již řídnoucí vlasy neurčitě hnědé barvy trčely upoceně na všechny strany.

„Takže souhlasíte s tím, že je to místo činu,“ nadšeně vyhrkl James a zapraskal klouby.

„A co jiného by to mělo být? Máme podpálené auto u vstupu do chráněné oblasti a v něm ohořelé tělo,“ seržant Stephens odpověděl příkřeji, než zamýšlel. Věděl moc dobře, že by s nováčkem neměl ztrácet trpělivost. Ostatně, přidělili mu ho právě proto, že vládl téměř třicetiletou zkušeností z terénu a byl na zcela opačném konci policejní kariéry než mladý James. Prohrábl si zbytek šedivých vlasů, poposunul si brýle a potlačil chuť na svého svěřence zařvat. Nemohl si pomoci, ale na Jamesovi bylo něco od samého počátku protivné. Ovládl své nutkání a vžil se opět do profesionální role staršího kolegy a mentora.

„Takže co musíme nejprve udělat?“

„Zajistit místo činu.“

„Jak to uděláme?“ Páska s nápisem o zákazu vstupu už byla natažená a upevněná kolem kolíků.

Strážmistr se na Stephense podíval trochu bezradně. „No, to už jsme snad zajistili.“

„Ano, to ano, ale měli bychom to kolem opatrně ohledat, zda jsme ho zajistili dostatečně. A měli bychom ho vyfotit.“

„Vyfotit? Nepřijede snad speciální policejní fotograf?“

„To ano, ale potrvá alespoň hodinu, než dorazí. A víte, co do té doby nastane?“

James bezradně pokrčil rameny. „No, tak se snažte, kolego,“ povzbuzoval ho Stephens, „jakou jsme měli předpověď počasí? Na dnešek byly hlášené přeháňky, takže se podle všeho může do doby, než přijedou technici pěkně rozpršet. Čili musíme co nejlépe místo činu ochránit a také co nejpřesněji vše zdokumentovat v původní podobě.“

„Neměli bychom auto nějak přikrýt, ochránit před deštěm?“

„Správně. V autě mám obří plachtu a stanové tyčky. To by snad mělo stačit.“

James poslušně z auta přinesl plachtu i malý digitální foťáček. Napřed několikrát vyfotili ohořelé auto a okolí, pak se dali do budování improvizovaného stanu. Stephens pak rychle vyfotil otisky v blátě kolem automobilu, z nichž většina nejspíš patřila požárníkům.

Na zem dopadly první dešťové kapky. Stephens tiše zaklel. Tři čtvrtě hodiny a nikdo nikde.

„Zaznamenal jste si veškerá jména a nacionále těch hasičů?“ obrátil se na Jamese. Ten jen přikývl.

„Kdo přivolal pomoc?“ kontroloval seržant dál.

„Prý nějaká žena, bylo to z mobilu, možná bychom ji mohli vysledovat triangulační metodou,“ horlivě vysvětloval James.

„To snad ani nebude zapotřebí, kolego,“ zpražil ho Stephens, „nejspíš bude místní a operátoři na třech devítkách budou určitě mít o té osobě dostatečné informace.“

Jako kdyby si seržant secvičil číslo pro výstup v amatérském filmu, zazvonil jejich služební telefon. Mladičká sekretářka s krásným jménem Miriam mu pištivým hlasem nadiktovala požadované údaje o osobě, která zavolala na nouzové číslo.

James se dvakrát podíval do notesu: „Jana? Nepřepsal jste se? Nemá to být Jane?“

Stephens se ušklíbl: „To mi nadiktovala Miriam, takže dokud si správnost jména neověříme, budu muset vycházet z toho, že se píše právě takhle divně.“

Adresa byla opravdu místní, Stephens dokonce znal ten domeček se zahradou do kopce, jíž protékala malá strouha. Před deseti lety tam zasahoval při domácí potyčce, když náhodou sloužil jednu noční. Byla to prakticky domácí zabijačka. Oba měli notně upito a muž měl zkrátka fyzicky navrch. Celá záležitost skončila u soudu, kde musel jako zasahující strážce zákona vypovídat.

Seržant Stephens se znovu podíval do notesu. Cook? Cook? Nejmenoval se ten opilec z té domácí potyčky také Cook? Nebyl si jistý a trochu se na sebe zlobil, že mu paměť neslouží jako dříve. Co se dá dělat? Po padesátce už musí předstírat, že nedostatky zapříčiněné pokročilým věkem nahradí zkušenostmi. Znovu si pogratuloval k dalšímu sebemrskačskému sarkasmu. Do starého železa rozhodně nepatří.

Mladý James evidentně trpěl romantickými představami o detektivní práci, jak ji vášniví diváci znali z víkendových televizních seriálů. Vyšetřovatelé musejí mít navíc o dost lepší vzdělání než jen to základní. A pokud touží po pouhé práci na místě činu, může se nechat vyškolit na technika, nemusí být vůbec v řadách policie. Tak to alespoň udělal Stephens než se nakonec nechal naverbovat. Práce technika zajišťujícího místo činu však byla skvělou školou a průpravou pro policejní práci v terénu. I pro ni jsou ovšem nezbytné předpoklady jako dobrý postřeh, koncentrace a schopnost vidět i neviditelné, být pečlivý a pracovat do roztrhání, dokud ho místo činu potřebuje. Stephens tyto kvality u mladého začínajícího policisty bohužel neviděl. Vlastně Jamese nevnímal ani jako leštiče židlí, jak říkali policistům, kteří nikdy neopouštěli stanici a zabývali se výhradně papírováním. Tak dva roky maximálně a bude si hledat nové místo.

„Asi jsem vyhořelý,“ pomyslel si Stephens, když znovu pocítil náhlou neodolatelnou potřebu praštit kolegu Jamese do nosu. Vědomí, že v sobě na stará kolena objevuje násilnické chování, jím otřáslo více než nález mrtvého těla v panenské přírodě anglického venkova.

Z úvah nad marností a ztracenou budoucí generací ochránců zákona ho vyrušil příjezd dodávky s technickým vybavením. Soudní lékař prý už je také na cestě, jakož i vyšetřovatelé s vznešenými tituly jako „detective inspector“, „vyšetřující inspektor“. Stephens s Jamesem předali veškerou dokumentaci a pak se před deštěm znovu schovali v autě.

„Tak a teď máme chvíli času, kdy se můžeme podívat za svědkyní, tou Cookovou.“

K nedalekému domečku se vydali pěkně v pohodlí autem a jen s obtížemi zaparkovali na nerovném terénu blízko potoka. Kamenný baráček se zahradou osazenou skalničkami našli bez problémů. Strážmistr James nejprve zazvonil. Pak ještě jednou, dvakrát. V okně nad nimi se pohnula záclona. Strážmistr začala už zuřivě bušit na dveře a fistulkou vyhrožoval:

„Jménem zákona otevřete dveře, nebo je vykopnu.“

Stephens popadl oběma rukama mladého svěřence za ramena a zatřásl s ním:

„Proboha, člověče, co si myslíte, že děláte? To budu muset hlásit. Vy jste se snad zbláznil?“ Náhle se nápad praštit novopečeného strážmistra do nosu nejevil tak zcela neopodstatněným.

Odemykání zámku. Cvak. Cvak. Před nimi stála velmi pohledná bruneta s rozcuchaným, zadrchaným mikádem.

„Omlouvám se za to, že vás obtěžujeme, jsme od Policie,“ Stephens ukázal svůj průkaz, „seržant Stephens, strážmistr James. Přišli jsme kvůli tomu hořícímu autu.“

Žena zvedla ukazováček, otočila se a rozběhla se ke dveřím po levé straně. Oba policisté rozpačitě naslouchali zvukům žaludeční nevolnosti. Pak spláchnutí záchodu a tekoucí voda. Za chvíli se vypotácela z koupelny postava se zcela mokrou hlavou.

„Pro... promiňte,“ vykoktala.

„Vám není dobře,“ konstatoval Stephens.

Přikývla. „Ukažte, pomůžu vám,“ přisunul se blíže, když ho ovanula vůně alkoholu.

„Vy jste pila?“

„Já, já vůbec nepiju, víte?“ huhlala mladá dáma, „já nikdy nepiju. Já, vůbec nepiju, to bude omyl.“

„Jste ale opilá?“

„Jo – to soused a jeho polská vodka. Bum, bum, bumbala jsem vodku. Ha. To to auto, oheň, někdo tam seděl. Vodka hoří.“

Stephens jemně dovedl podroušenou ženu do obývacího pokoje a posadil ji na pohovku. V kuchyni na několikátý pokus našel sklenici a natočil ji plnou vody.

„Musíte se napít,“ pobídl ženu a přidržel jí nádobu, ze které se hltavými doušky napila.

„Jste Džana Cook?“

„Jo, ale vyslovuje se to Jana.“

„Zavolala jste tři devítky kvůli hořícímu autu.“

„Jo, to jsem fakt byla já.“

Stephens na vteřinu zvážil, zda pokračovat ve výpovědi svědka, ale pak se rozhodl rozhovor ukončit. Pozorně se zadíval na popíjením zmořenou ženu. Jana Cook schoulila svou štíhlou postavu na koženkové pohovce. Dlouhé obnažené nohy se zabořily do polštářků. Pravá noha byla kolem kolena expertně ovázaná.

„Co se vám stalo?“ ukázal Stephens na obvázanou nohu.

„Ha...ha...hapala jsem. V lese - hapala,“ odpověděla Jana a šíleně se rozchechtala.

Kostkovaná košile jí sotva překrývala pozadí. Policista se zkoumavě rozhlédl, až v koutě spatřil přehoz na křesle. Rychle jej stáhl a ženu rychle překryl. Pak se zvedl k odchodu.

„Vy už odcházíte?“ Jana ho chytila za cíp saka. Snažila se ještě něco říct, ale očividně prohrávala boj s namáhavou artikulací.

„Ano, to bude prozatím všechno. Určitě vás budeme opět kontaktovat. Tedy někdo od policie.“ Vytáhl notes a načáral vzkaz, který položil na stůl.

Vykročil k východu, když si konečně vybavil dávno zasunutou vzpomínku.

„Mimochodem, nejmenuje se váš manžel James Cook?“

„Jo, James Cook, jako ten slavnej kapitán. Ha, na to mě sbalil. Kretén. Mizera. Kapitán James Cook! Cestovatel. Mizera. Kretén.“

„Tak pod to se klidně podepíšu,“ pomyslel si seržant Stephens, když za sebou zavíral co nejtišeji dveře. Náhle se mu případ Jamese Cooka, který v záchvatu zuřivosti do bezvědomí zmlátil svou americkou přítelkyni Denny Jonesovou, vybavil se všemi šťavnatými detaily. Krev na stěnách. Sanitka. Přeražená čelist, zlomená žebra, vyražené zuby. Soud a porota, která nepochopitelně vynesla osvobozující rozsudek. I Denny byla pohledná, drobná tmavovláska.

Neradostné vzpomínky přerušil pohled na strnulý výraz strážmistra Jamese, který stál přede dveřmi na stále stejném místě, jako když přišli. „Konstáble Jamesi, jste v pořádku? Co je s vámi?“

James zrudl a fistulkou vyprskl na Stephense: „Jak jste to se mnou vůbec mluvil? Co si to dovolujete? Měli jsme zatknout podezřelou a vyslechnout...“

Stephens nevěřil svým uším: „Co si já dovoluji? Za prvé to není podezřelá, ale svědek. Za druhé policie vykopává vstup do domu okovanými boty jen v amerických filmech. My na dveře zvoníme a ve vší slušnosti počkáme, až obyvatelé domu či bytu otevřou. Vaše neprofesionální chování budu muset nahlásit.“

„Ta ženská byla hodně divná, je podezřelá, určitě to udělala ona,“ vyhrkl James.

„Byla opilá,“ konstatoval suše Stephens, „a pokud jste si nevšiml, tak v civilizovaných zemích nezavíráme lidi za to, že jsou divný, nebo že se nám nelíbí. To byste si vy musel odpykávat doživotní trest už od jeslí.“

Konstábl James zrudl. Jeho starší kolega se náhodou trefil do černého. Malý Hillary nebyl mezi spolužáky nikterak oblíbený. Dokonce ani jeho dva bratři si s ním nikdy nechtěli hrát.

Stephens byl ale také evidentně vytočený. Zhluboka se nadechl a už vyrovnaně a smířlivě dodal: „Něco neobvyklého na té paní ale bylo. Všiml jste si?“

„Měla na sobě jenom košili.“

„No, to taky. Ale ještě něco.“

James zmateně pokrčil rameny a pak bezradně zavrtěl hlavou.

„Jana Cook mluvila s cizím přízvukem. Nejenže není místní, ona je z nějaké evropské země, z Kontinentu.“

James jen lhostejně pokrčil rameny a nasedl na levou stranu spolujezdce. Uraženě mlčel.

„Konstáble Jamesi, jestli chcete u policie vydržet déle než půl roku, tak se raději zkuste něco naučit od zkušenějšího. Chápejte, že tento incident budu muset nahlásit. Tohle už není oficiálně naše záležitost. Už je to věc oddělení vyšetřování.“

James se jen nafrněně otočil na druhou stranu. „Jak uražená ženská,“ pomyslel si Stephens a otočil klíčkem v zapalování služebního fordu. Neúprosný ostrovní déšť bojoval s tančícími stěrači a vyhrával na celé čáře. Stephens na křižovatce vrhl letmý pohled na nabručeného Jamese. „Den jako stvořený pro vraždu. Konec kariéry vzorného seržanta, který v záchvatu vzteku uškrtil otravného začínajícího policistu.“ Uchechtl se té krásné představě a vyrazil zpět k policejní stanici a šálku čerstvě uvařeného čaje.

Koniec ukážky

Table of Contents

1. PROCHÁZKA LESEM

2. KOCOVINA