Veronika Soukenková

Jiný čas ...

(ukážka)

Básně a volné verše

sbírky

Tak, jak jde čas ...

Rozhovor ve dvou

Procházky v uličkách

copyright Veronika Soukenková, 2012-13

illustrations Veronika Soukenková, 2013

e-book Tomáš Hanousek, 2013

Obsah

- Předmluva - Očima Jindřicha Bláhy

- Sbírka Tak, jak jde čas

- Věnování

- Básně:

- Tak, jak jde čas

- Hlučná samota

- Touha

- Malování

- Ztracená

- Střípky

- Sluneční svit

- Letní

- Jezerní píseň

- Pošetilé vstávání

- Melodie srdce

- Večerní

- Otazníky

- Toulavá

- Slzy hořkosti

- Srdce plné lásky

- Akt

- Jarní tání

- Odloučení

- Sluneční dlaň

- Luna

- Sbírka Rozhovor ve dvou

- Věnování

- Básně:

- Bubnuje déšť

- Když odcházíš ...

- Rozhovor ve dvou

- Na hraně

- Rozjímání

- Tráva

- Ruce

- Cesty

- Den jako malovaný ...

- Já vím

- Život mezi krabicemi

- Květy

- Dívám se na Tebe

- Lásko nešťastná

- Nemám Tě lásko má

- Zima

- Vánoční čas

- Jedno léto ...

- Večerní romance

- Podzimní barvy

- Rozloučení

- Sbírka Procházky v uličkách

- Věnování

- Básně:

- Jsou věci

- Procházka v uličkách

- Jsi jenom zdáním

- Jiný čas

- Kamenný most

- Jizva

- Jednoho dne

- Šeříky

- Náladová

- Už jen krátkou chvíli ...

- Jak ...

- Dopis pro Tebe

- Mám hlavu plnou otázek

- Jak den a noc

- Podívej, jak přichází ...

- Dvě slova

- Letní polibek

- Hádanka

- Hrad

- Bláznovy pošetilosti

- Hry stínů

- Poděkování

Předmluva - Očima Jindřicha Bláhy

Poděkování Veronice Soukenkové.

Rád poznávám lidskou stránku tvůrce, jeho dílo mě zajímá a jeho životopis je pro mne stejně okouzlující jako jeho dílo. Nesouhlasím nikdy s těmi, kteří tvrdí, že jim stačí dívat se jen na dílo. Při pořádání výstav mě jednoho dne navštívila usměvavá štíhlá blondýna a představila se - Veronika Soukenková a že mi nese obrázky. Obrázky položila na stůl v mém ateliéru a povídá „bohužel je nemám adjustované“. Dívám se na obrázky, formát byl zcela komorní tj. malý a jeden z nich mi okamžitě padl do oka. Byl to malý akryl v jedné barvě a představoval skupinku kachen na rybníku, z kterého trčely pahýly stromů a rákosí. I když byl jednobarevný, vypadal velice barevně. Obrázky jsem adjustoval a vystavil na výstavě. Následovaly jiné výstavy a Veronika Soukenková přinášela jiné více pozoruhodné obrázky, až při jedné takové výstavě se představila jako přednášející na úvod vernisáže. Přednesla básně jakéhosi místního básníka a její přednes vzbudil značnou pozornost. Uběhl nějaký čas a od Veroniky Soukenkové jsem obdržel pozvánku na její veřejný přednes. Začala přednášet svoje vlastní básně - byl jsem ohromen, protože teprve nyní jsem jasně uviděl její obrázky plné něžné a krásné poesie a doufám, že i všechny přítomné, kteří v ten čas tam byli - zasáhlo hřejivé slunce.

Jindřich Bláha

výtvarník

Tak, jak jde čas ...

věnováno Janě

Tak, jak jde čas

Jak jde čas - tak já jdu s ním.

Neztrácím se,

mám hlavu zdviženou,

oči zpříma hledí.

Tak, jak jde čas - já jdu s ním.

Zvedne se vítr,

sklouzne na zem list,

zaševelí, zavoní,

zase letí pryč.

Jak dlouho létá?

Kolikrát už spad!

Jak jde čas - tak já jdu s ním.

Rozletí se a jde dál,

putuje tak napořád.

Ujde ještě mnoho mil,

zachytí hodně chvil.

Zůstane tu stále.

Já půjdu s ním až na konec,

kdy vyprší můj čas.

On půjde dál,

já zůstanu spát

a snít svůj věčný sen.

Ne nebojím se - mám jen strach!

Tak, jak jde čas - já jdu s ním.

Až jednou zastavím se,

on půjde dál…

Co tedy s tím nadělám!

Když závidím mu velice…

Hlučná samota

Jsem sám a zklamaný!

Oči mé těkají po stěnách,

v hlavě huláká ozvěna.

Ten rámus zní mi stále v uších,

už tolik dní a tolik nocí,

nepřestává - křičí dál,

jako doma ve skalách!

Prostoupí mnou mizerné pocity,

krev valí se v žilách jako lavina,

srdce mé náhle volá:

- přišel jsi o blízkého člověka ...

Nevěřím, už nevěřím!

Zamknu své komnaty,

půjdu do zahrady

pozdravit slunce,

usmát se na děti,

přivonět ke kytce,

pohladit motýly.

Touha

Je večer,

vzácné ticho,

světla ospale mžourají do oken.

Svíčka zhasla,

obláček kouře se rozplynul.

Hlavou se myšlenky honí

jedna za druhou - nestíhám je.

To nevadí, namlouvám si.

Ještě je čas!

Ale poznám to sám?

Dívám se do ticha,

snažím se poslouchat - očima, ušima, doteky ...

Oheň v krbu vesele tančí,

máš rád jeho vůni i teplé doteky.

Dlaně se spojily,

prsty pronikly do těla.

Je vzácné ticho,

snáší se shůry,

pomalu padá a studí na kůži.

Malování

Maluju pozpátku,

maluju pohádku,

maluju sen,

co vznáší se nad víčky,

ve tvářích dělá dolíčky.

Maluju duhu,

maluju list - co pak ty o mně víš!

Maluju slunce,

maluju děti,

maluju motýla,

jak k nebi letí.

Maluju lásku,

maluju bolest,

maluju srdce - to nemá kam utéct.

Maluju pozpátku,

maluju pohádku,

maluju sen,

který už odešel.

Odešel, zabloudil,

přespal snad jinde!

Zůstaly obrázky,

zůstali lidé.

Maluju pozpátku,

maluju pohádku

a věřím na dobré chvíle.