Dóóóst dobrá ségra

(ukážka)

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Dóóóst dobrá ségra – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dóóóst dobrá ségra

A najednou, zrovna když jsem si v hlavě přemílala tu (nechutnou) myšlenku, zavadila jsem pohledem o načmáraný nápisy na dveřích kabinky. Přímo na konec fakt nudný a nemožně dlouhý čmáranice, která se postupně během měsíců prodlužovala a začínala nápisem „Ellie F. je totální kráva“, pak někdo další připsal: „Vím, kdo jsi, a kráva jsi TY!“ Za tím jiným rukopisem stálo: „Houby, ty sama jsi kráva, ty VELEKRÁVO!“ A tak to pokračovalo pořád dál a dokola.

Ovšem dnes tu k tý jednotvárný litanii přibyl další řádek. „Kdopak to schytal tentokrát?“ řekla jsem si v duchu a předklonila se, abych rozeznala, co tam bylo nadrásaný červenou fixou.

Hned nato jsem litovala, že jsem se s tím tolik namáhala, protože někdo, komu písmenka skákaly jako šílený, tam připsal: „Největší kráva v týdle škole je Jabla Loveová!“

Pokud do naší školy zrovna nezačala chodit nová holka se stejně komickým jménem – možná se lišilo o jednu dvě hlásky –, pak všechno nasvědčovalo tomu, že krávou týdne právě zvolili mou sestru.

Úch-och…

E-knihy v edici:

Dóóóst dobrá rodinka

Dóóóst dobrý rande

Dóóóst dobrá ségra

Dóóóst dobrý kámoši

Dóóóst dobrý úlety

Dóóóst dobrý šoky

Dóóóst dobrý mejdlo

Dóóóst dobrej vopruz

Dóóóst dobrá schíza

Dóóóst dobrý lovestory

Dóóóst dobrý zmatky

Dóóóst dobrej stresík

Dóóóst dobrá partička

Dóóóst dobrej hepáč

Dóóóst dobrý Vánoce

Karen McCombieová

Dóóóst dobrá ségra

Poprvé vydalo v roce 2001 nakladatelství Scholastic Ltd., London.

ISBN 0 439 99870 0 (Scholastic Ltd.)

Copyright © Karen McCombie, 2001

www.karenmccombie.com

Z anglického originálu Ally’s World − Butterflies, Bullies and Bad, Bad Habits

přeložila Petra Klůfová.

Redigovala Vlastimila Dufková

Jazyková korektura Boris Lehečka

Odpovědná redaktorka Helena Škodová

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT,

Pujmanové 1221/4, Praha 4, jako svou 794. publikaci. 1. vydání, 2003.

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2003

Translation © Petra Klůfová, 2003

Cover © Luděk Bárta, 2003

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2014

Beletrie pro děti a mládež / Romány a povídky pro dívky od 9 do 12 let / edice Alice a...

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného svolení majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz,

www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 80-7200-797-1 (1. vydání, 2003)

ISBN tištěné verze 978-80-253-1423-4 (2. vydání, 2012)

ISBN e-knihy 978-80-253-2260-4 (1. zveřejnění, 2014)

Obsah

Předmluva

1. Už ani slovo o štěňatech

2. Pro bohatší, pro chudší...

3. Divná Jabla je pořád divnější

4. Linn má štěstí (k vlastní smůle)

5. Čtyřikrát párek v rohlíku a jedny hroznový žvýkačky, prosím…

6. Mistrovství světa v panikaření

7. Super paruky a srdce z bakelitu

8. Jabla běží nadzvukovou rychlostí

9. (Skoro) Sama doma

10. Škrundání a kňourání

11. Tom Hanks? Jdi s ním do háje!

12. Ach-uch-och!

13. Sukně? To je, oč tu běží…

14. Dá si někdo Linnin salát?

15. Had utěšitel

16. „C“ jako…

17. K čemu lak na vlasy, když máme doma džem?

18. Jak šokovat kluky – v jedný krátký lekci

19. Kostýmová zkouška

20. A co když zmáčknu tohle tlačítko?

21. Horká čokoláda první pomoci

22. Linnin geniální plán. A můj.

Předmluva

Milá maminko,

jak se ti vede? My jsme v pohodě… Teď už jo. Ty poslední dny nám daly docela zabrat, ale nejhůř na tom byla samozřejmě Jabla. Chceš slyšet dobrou zprávu, nebo tu špatnou? Hm, hádám, že tohle musím rozhodnout sama, protože mi odpovědět přece nemůžeš. A taky proto, že ti beztak nejde ten dopis poslat.

Nerada bych, abys to brala jako výčitku – chápu, že se stěhuješ tak často, že fakt nemáš žádnou adresu, na kterou bychom ti mohli psát. Jo, mimochodem, zrovna dneska jsme dostali tvůj dopis, ten z Frankfurtu. Jen babička utrousila takovou hloupou poznámku, když jí ho Linn ukazovala – že prý zaboha nedokáže pochopit, proč se rozplýváš nad tamním „ocelově šedým“ mořem, když její nápadník Stan tam služebně byl už kolikrát a to město stoprocentně neleží u moře. (Jak už jsem se zmínila dřív, babička se s tím chlápkem Stanem schází docela často, i když k nám domů ho zatím nepřivedla a neseznámila nás s ním. A za toho „nápadníka“ by mě určitě zaškrtila, ale přitom je to pravda!)

Každopádně Linn akorát pokrčila rameny a namítla, že jde nejspíš o básnický přirovnání, který v nás má vzbudit dojem, že i to nudný průmyslový město má svou romantiku, ale babička jenom párkrát sykla, jako že ví svý.

A jo, zapomínám na tu dobrou a špatnou zprávu, viď? Tak teda, zlý je to, že se Jabla poslední dobou namočila do spousty průšvihů. A myslím tím fakt do spousty. Leccos si zavinila sama, ale do něčeho spadla úplně nevinně. A dokonce i ty průšvihy, co zavinila, vlastně nezavinila, jestli chápeš, jak to myslím. Chm… Zkrátka, pochopila bys to, kdybys můj dopis dočetla do konce.

A ta dobrá zpráva? Myslím, že se nám to povedlo všechno vyřešit. Ne úplně, ale docela dobře. A navíc dost zvláštním způsobem.

Nevyjadřuju se zrovna srozumitelně, co? Ale jestli máš Jablu ráda – a já vím, že jo, ať už jsi kdekoliv –, tak si to fakt musíš přečíst.

To zrovna bije do očí jako velká mísa ovesný kaše na kuchyňským stole, fakt. *

Moc a moc tě miluju.

Tvoje Alča

(Dítě lásky číslo tři)

* Fúúúj! Ovesná kaše – ten hnus, co nám ho babička v jednom kuse nutí! To bych radši jedla podestýlku pro křečky! Hele, taky si myslíš, že ovesná kaše je vlastně omaštěná a oslazená křeččí podestýlka? Musím si dát bacha a nevykládat to Torovi, protože než bychom se stačili vzpamatovat, nacpal by do mixéru seno a kdovíco ještě…

1

Už ani slovo o štěňatech…

„Všechny jsou MRTVÝ!“ vřískal Tor a slzy mu stříkaly do všech stran jako voda z prasklýho vodovodu.

„Kdo že je mrtvej?“ vyhrkla jsem zděšeně, praštila školním batohem na podlahu a oběhla kuchyňský stůl, abych bratříčka utěšila.

Cestou ze školy jsem se kapku poflinkávala. Chvíli jsem klábosila se svou nejlepší kámoškou Sandie na rohu její ulice, a ta mi pak nabídla, abych ještě zaskočila k ní. Přišlo mi to jako fajn nápad, protože doma mě beztak nečekalo nic, co bych už neznala.

Ale podle všeho jsem se spletla.

„Kdo je mrtvej, Tore?“ zopakovala jsem, shýbla se k němu a objala ho kolem ramínek.

Z druhý strany se na Tora díval velkýma nechápavýma očima pes Rolf a na důkaz soucitu tichounce kňučel.

Jenže Tor nebyl k utišení – a taky nebyl schopen slova. Všechnu energii musel soustředit na snahu se aspoň chvílemi, mezi těmi obrovskými, zalykavými a plíce drásajícími vzlyky, nadechnout.

Vtom do kuchyně vpadla babička s krabicí obrovských papírových kapesníků (na Torův mrňavý pršáček) a rázně s ní pleskla na stůl přímo před něho.

„Tak tady jsi, broučku Tore,“ prohodila svým obvyklým laskavým, ale věcným tónem, protáhla se kolem Tora a přitom mu prohrábla čupřinu. „Co myslíš, nemám se poohlídnout po pár mrkvích, abys překvapil králíky?“

Je fakt mazaná, naše babča, to se musí nechat. Dobře ví, že Torovi neudělá radost cukrovím ani brambůrky ani slibem, že může jít do postele později než obvykle – nejrychlejší cestou k jeho štěstí je vyhlídka na rozmazlování některýho z (milionů) chlupatých, šupinatých nebo oploutvených spolubydlících v našem domě. A od babičky je to fakt prima, protože ona sama velkou láskou ke zvířatům zrovna neplane (ale ať tohle Torovi nikdo neřekne!).

Dost se mi ulevilo. Pokud se bratříčkova tragédie dala vyřešit cpaním mrkvových koleček mezi králičí hlodáky, těžko mohlo jít o něco vážnýho. Chci říct, že bych si nadosmrti neodpustila, kdyby na náš dům zaútočil zběsilý tajfun a odnesl mi celou rodinu, zatímco já se u Sandie válela před televizorem a brala útokem krabici se sušenkama.

„Hele, kdo je teda mrtvej?“ zeptala jsem se šeptem babičky a přitom jsem jemně popleskávala Tora po zádech, abych mu po tom hrozitánském pláči pomohla zarazit škytavku.

Babička začala vedle dřezu krájet mrkve na kousky a kývla na mě, ať přijdu blíž.

„Labradorka Penny – přišla o všech devět štěňat,“ odvětila neslyšně.

„Ahá, Zvířecí záchranka,“ pochopila jsem.

Je to jeden z Torových oblíbených televizních pořadů, ale k jeho oblíbeným pořadům patří vlastně každý, co je o zvířatech. Umí nazpaměť všechny časy, televizní kanály a dny, kdy běží něco na ten způsob, a běda nám, když se nám zachce koukat na jiný televizní kanál než na ten, kde zrovna dávají Malé nemocné medvídě nebo tak něco. A když zapomenem, že na programu je právě tohle posvátný téma, Tor používá pěkně pošahaný fígl, jak nám to připomenout… Těsně předtím, než se ozve úvodní melodie filmu, zmizí nahoře a tryskem se vrátí do obýváku v tričku s nápisem „Zachraňte tuleně“ (nezbytná uniforma pro sledování každýho pořadu o zvířatech a navíc kus oblečení, co dá děsnou dřinu propašovat do prádla – každý týden totiž běží MOŘE pořadů o zvířatech, takže prostor pro čmajznutí, vyprání a usušení toho smradlavýho hadru je fakt pramalej…).

„Všechny štěňátka onemocněly,“ škytal Tor, protože pláč ustupoval, takže se už dokázal dost nadechnout, aby se mu vrátila řeč.

„Ale proč?“ vyptávala jsem se a šla zase Torovi dělat společnost ke stolu.

„Nejspíš dostaly obyčejnou psí chřipku,“ zabručela babička věcně. Bylo jasný, že by ráda celou tu záležitost co nejrychleji uzavřela, protože ji Torův a Rolfův vyjící duet nijak nenadchnul.

„Parvovirózu!“ opravil ji Tor a zvučně se vysmrkal do papírovýho kapesníku, ve kterým mu zmizel celej obličej.

Všimla jsem si, že babička za jeho zády zvedla významně oči ke stropu. Zřejmě jí připadalo zvláštní, že ji poučuje človíček mladší o šedesát let.

„Tra-DÁÁÁ!“

Honem jsem se ohlédla ke zdroji toho bujarého halekání, které působilo skoro jako urážka, když přece Penny – chudinka – právě přišla o všech devět štěňat.

Na prahu kuchyně stála Jabla a v postoji zkušené modelky držela v natažených rukou tričko, nad kterým se zubila od ucha k uchu. Úsměv ji bleskově přešel v tu vteřinu, kdy si uvědomila, jak vypadá náš bratříček.

„A jéje. Někdo umřel ve Zvířecí záchrance, že jo?“ zeptala se, ale na odpověď vlastně nečekala. Ruce s tričkem se jí svezly k bokům.

„Ano, ale už o tom nebudeme mluvit, co vy na to?“ navrhla babička jakoby nic. „Radši nám ukaž, co to máš, Jabli. Nové tričko?“

„No – po škole jsem s Lotou zašla do Wood Greenu a tohle jsem si koupila. Senzace, viď?“

Babička si prohlížela nejnovější úlovek mé sestry a nepatrně ohrnula rty. Ne kvůli tomu, že se jí nezamlouvalo to tričko – šeříkově fialové a s duhovým motýlem na předním díle –, ale spíš proto, že nebyla dvakrát nadšená z Loty. Podle mě by byla mnohem radši, kdyby se Jabla kámošila s holkou svýho věku (patnáct) a ne s osmnáctiletou slečnou, který v hospodě legálně nalejou. A k tomu by dala přednost slečně bez piercingu v nose a bez tetování (i když babička o Lotině tetování vlastně neví – ale rozhodně by to byl další důvod k jejímu zavržení). Zkrátka a dobře, podle mě si babička dělá starosti, aby Lota nesvedla Jablu na šikmou plochu, ale fakt, že Lota mou sestru doprovázela při nákupech na Wood Green High Street, mi nepřipadal jako extra velká odvázanost a zvrhlost.

„Nádhera, co říkáte?“ zářila Jabla a láskyplně hladila motýla. „Od soboty za týden jdu na mejdan – nejspíš si ho na něj oblíknu.“

Jo, určitě – pokud si mezitím nekoupí dalších dvanáct triček. Jabla zbožňuje nakupování – ovšem na druhou stranu musím dodat, že rozhodně není typ holky, co v blízký budoucnosti vydělá módním návrhářům miliony. Nejvíc ji baví kupovat ve slevách nebo v charitativních výprodejích a v sekáčích, odkud se vracívá s prapodivnými úlovky, který si může nějak upravit a předělat na co nejšílenější a rozhodně nevídaný kusy oblečení a ozdob, kterými je už proslulá.

„A kolikpak jsi za to dala?“ zajímala se babička, když stavěla umělohmotnou misku s nakrájenou mrkví před zotavujícího se Tora (mezitím se dostal do stadia tichounkého popotahování).

„Ále, skoro nic!“ jásala Jabla a zatočila se ve svých čínských pantoflíčcích z rudého sametu.

(Naše školní uniforma není nijak přísná: černý sako, černá nebo šedá sukně, případně kalhoty, bílá halenka a vázanka s černými, šedými a bílými proužky. Pokud však jde o boty, kabáty a tak, člověk může nosit, co chce, a dejte na mě, že moje sestra tu možnost využívá fakt přebohatě. Loni v zimě nosila přes uniformu olezlý kožich z umělý levhartiny, který splašila v nějakým charitativním sekáči. Myslela si, že působí bohémským a vůbec senza dojmem, ale ve skutečnosti to spíš vypadalo, jako by na ni zaútočil přestárlý levhart a prostě přitom chcípl.)

„Jak moc je skoro nic?“ nadhodila jsem, protože mi nešlo do hlavy, odkud to skoro nic vzala.

Stoprocentně jsem totiž věděla, že je švorc. Slyšela jsem ji kvílet, že kapesný rozházela už ve středu, a taťka nám nikdy nedal peníze dřív než v sobotu.

„No, půjčila jsem si deset babek od Loty,“ pokrčila Jabla rameny. „Teď budu muset okouzlit taťku a zkusit z něj vyždímat kapesný na příští týden s menším předstihem.“

„Ale jak zařídíš, abys pak měla prachy na příští týden?“ nadhodila jsem významně.

„Půjčím si zase kapesný na přespříští týden, ne?“ odsekla mi sestra neomaleně.

Jabla může být stokrát mistr světa ve shánění co nejlevnějších hadrů, ale jakmile jde o skutečné peníze, nenajdete v ní za mák selskýho rozumu. I Tor to s penězi umí líp než ona. A popravdě, i Rolf by to nejspíš uměl s penězi líp než ona.

„Co je mu?“ zamračila se Linn, která nečekaně vešla do kuchyně.

Všichni jsme se tak zahloubali nad Jablinými neuvěřitelně chabými finančnickými schopnostmi, že jsme příchod nejstarší sestry dočista přeslechli.

„Hádej!“ ušklíbla jsem se a ohlédla se po Torovi, který měl víčka rudá jako vánoční žárovky.

„Aha, tohle!“ pochopila bleskově Linn a uvelebila se do židle naproti mně. „Neměl by ses na to koukat, Tore. Vždycky tam umře nějaký zvířátko a ty jsi z toho celej rozhozenej. Tak vyklop, kdopak umřel dneska?“

„Štěňátka!“ zamumlal Tor a objímal Rolfa kolem krku tak křečovitě, až hrozilo, že se náš pes zařadí do statistické kolonky s nadpisem Mrtví psi.

„A rovnou devět,“ naznačila jsem rty neslyšně Linn a pro jistotu jsem jí ukázala devět prstů.

„Úch!“ zašklebila se, protože pochopila, že dnešní úmrtnost vysoko přesáhla průměr, a proto přímou úměrou ovlivnila Torův žal.

„Ty, babí, není tu někde taťka?“ vyptávala se Jabla a koukla se na kuchyňské hodiny, zatímco okázale ignorovala Linn

„Ještě nepřišel,“ odvětila babička, když vyprovázela Tora (a Rolfa) s miskou mrkve zadními dveřmi na zahradu. „Dnes večer se v práci trochu zdrží – potřebuje dát do kupy kolo, který si chce zákazník vyzvednout pro dceru k jejím zítřejším narozeninám.“

„Jú, práce navíc!“ usmála se Jabla. „To znamená taky prachy navíc – třeba mi taťka dá tu desetilibrovku jen tak a ani mi ji nestrhne z kapesnýho!“

„Pcha, ale to by vůbec nebylo fér!“ vyštěkla Linn.

„A proč by to jako nebylo fér?“ odsekla Jabla trucovitě a mírně přitom vysunula spodní ret.

(Mezi Linn a Jablou to funguje podle následujícího vzorce: Jabla se vytasí s nějakým pitomým, nedomyšleným, chorým nápadem – a Linn jí ho roztrhá na cucky. Konec příběhu.)

„Mysli trochu!“ povzdechla si Linn otráveně. „Přece kdybys dostala od taťky peníze navíc, musel by dát něco navíc i mně, Alče a Torovi, chápeš?“

„To by snad nemusel…“ zahučela Jabla, který už svitlo, že prohrála, ale odmítala to uznat.

Chyběly přesně dvě vteřiny do vypuknutí klasický hádky plný nadávek. Bylo na mně to nějak zarazit.

„Hele, Linn, jdeš nějak pozdě ze školy. Kde ses to poflakovala?“ nadhodila jsem, přičemž jsem se neobtěžovala doplnit tak malicherný detail, jako že já s Jablou jsme doklusaly teprve před pár minutami.

„Já?“ ujistila se Linn, povytáhla světlounké obočí a zatvářila se hrozně samolibě. „Já byla na pohovoru. A sehnala jsem si sobotní brigádu!“

Linn se snažila obstarat si sobotní práci už celou věčnost. Všichni jsme věděli, že hrozně touží po mobilním telefonu, ale jelikož nic nenasvědčovalo tomu, že by se taťka nebo Santa Claus přiřítili s nějakým slušným modelem, celkem inteligentně jí došlo, že zkrátka musí vykoumat způsob, jak si ho pořídit sama. A jak se zdálo, konečně dostane šanci.

„A kde máš tu práci?“ zajímala jsem se, protože mi bylo předem jasný, že ani náhodou nehodlá doplňovat zboží v supermarketu. Linn by nikdy neuvažovala o práci, při který by se mohla nedejbože třeba zapotit. Na to byla příliš upjatá a povznesená.

„Znáte ty oděvní butiky na Crouch Hillu?“ zeptala se.

„Ale jistě, všechny mají moc pěkné zboží!“ vyhrkla babička, která se netajila uznáním.

Prosím, žebronila jsem v duchu, prosím, ať z Linn vyleze, že bude dělat uklízečku v tý hospodě naproti!

„V sobotu nastupuju do jednoho z těch butiků, co je asi v polovičce ulice – Seasons,“ pochlubila se Linn pyšně. „Prodávají tam o moc víc značkovýho oblečení než v těch kolem…“

Ach jo, takže to není hospoda. Život je občas hrozně nespravedlivej, nemyslíte?

„A nabízejí taky slevu pro zaměstnance?“ dorážela babička a já žasla, protože její obvykle ocelový pohled zahořel dychtivostí.

„Jasně – patnáctiprocentní. Takže to znamená, že budu mít hromadu úža novýho oblečení a taky hromadu peněz jenom pro sebe!“ chvástala se Linn a přitom si samolibě uhladila dokonale hladký přední díl své sněhobílé halenky.

Člověk jen těžko může přát štěstí někomu, kdo se tváří tak povýšeně a pyšně. Neříkám, že Linn nemívá i milý chvilky, ale většinou se jí daří je dokonale zamaskovat. Daleko radši se chová povýšeně a domýšlivě a nadřazeně a dokonale a nádherně – čímž mně a Jable ustavičně připomíná, že jsme maličko podřadnější a jednoznačně nedokonalý, protože zdaleka neoslňujeme tak jako ona.

Ohlídla jsem se po svý stejně nedokonalý sestře, abych se přesvědčila, jak s ní Linnina novinka zamávala. Jabla měla svou dlouhou, hustou a tmavou hřívu sčesanou z čela a přidržovala ji šílenou kovovou čelenkou posázenou štrasovými diamantky, takže jí obrovské hnědé oči v bledém obličeji vynikaly víc než obvykle. A zrovna teď se ty obrovské hnědé oči dívaly nešťastně a žárlivě a skoro zoufale.

„Hele, Linn,“ obrátila jsem se k Dítěti lásky numero uno. „Ty si taky nemyslíš, že by Jabla měla taťkovi říkat o peníze navíc, že jo?“

„Jasně že by neměla,“ zamračila se Linn, protože nechápala, proč se ještě vracím k té záležitosti.

„No, protože ty teď budeš tak bohatá, proč bys jí teda ty peníze nemohla půjčit?“

Předem jsem věděla, jak bude znít odpověď, ale stejně jsem neodolala, abych Linn trochu nepopíchla.

„Ty si snad děláš srandu! Já bych v živo…“

„Správně!“ prohlásila babička a rázně se ujala role mírotvorce. „Tu máš, Jablo – půjčím ti… Ale chci to vrátit – libru týdně, platí?“

„Úch, strašně moc díky, babí!“ zajásala Jabla a oběhla kolem stolu, aby drapla bankovku a popadla babičku kolem krku.

„Dneska jsem si užila dost povyku kvůli těm mrtvým štěňatům,“ povzdechla si babička a pleskla Jablu něžně po zádech, „a o další povykování nad penězi už nemám zájem. Slyšíte, vy tři?“

„Ano, babičko,“ přikývla jsem a Jabla s Linn mě poslušně napodobily.

Sotva se však babička otočila zády, Linn mě probodla vražedným pohledem. Užuž jsem jí to chtěla oplatit, ale musela jsem se přemáhat, abych nevyprskla smíchy při pohledu na Jablu, která stála za Linninou židlí a výsměšně se šklebila.

To je ta potíž, když se já a moje sestry začnem do sebe navzájem navážet – už jsme moc velké na to, aby nás babička zklidnila miskou mrkve na rozmazlování králíků…

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Předmluva

1 Už ani slovo o štěňatech…

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: