Dóóóst dobrý rande

(ukážka)

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý rande – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dóóóst dobrý rande

„Do, tak je to jasný,“ konstatovala Sandie prakticky.

„Co jako?“ zamračila jsem se.

„Váš taťka,“ pokračovala, „se schází s dějakou jidou.“

Sandie se normálně nevyznačuje velkou intuicí. Pokud jde o nás dvě, většinou se stáhne a všechno mluvení nechá na mně (což mě občas dohání k šílenství). A tady už byla úplně vedle, protože můj taťka že by se scházel s nějakou jinou? K smíchu! Ty bacily rýmy jí nejspíš zavinily zkrat v mozku…

Prostě nepřicházelo do úvahy, že by se taťka scházel s jinou.

Vyloučeno.

Nebo…

Nebo ne?

E-knihy v edici:

Dóóóst dobrá rodinka

Dóóóst dobrý rande

Dóóóst dobrá ségra

Dóóóst dobrý kámoši

Dóóóst dobrý úlety

Dóóóst dobrý šoky

Dóóóst dobrý mejdlo

Dóóóst dobrej vopruz

Dóóóst dobrá schíza

Dóóóst dobrý lovestory

Dóóóst dobrý zmatky

Dóóóst dobrej stresík

Dóóóst dobrá partička

Dóóóst dobrej hepáč

Dóóóst dobrý Vánoce

Dóóóst dobrý rande

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Ltd, 2001

Copyright © Karen McCombieová, 2001

ISBN 0 439 99869 7 (angl. originál)

Z anglického originálu Dates, Double Dates and Big, Big Trouble

přeložila Petra Klůfová.

Obálka Luděk Bárta

Jazykovou úpravu provedl Štěpán Kovařík.

Jazykovou korekturu provedl Boris Lehečka.

Odpovědná redaktorka Alena Špačková

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT, Pujmanové 1221/4, Praha 4,

jako svou 740. publikaci. 1. vydání, 2003.

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2003

Translation © Petra Klůfová, 2003

Text © Karen McCombieová, 2001

Cover © Luděk Bárta, 2003

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí

být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 80-7200-723-8 (1. vydání, 2003)

ISBN tištěné verze 978-80-253-1398-5 (2. vydání, 2012)

ISBN e-knihy 978-80-253-2259-8 (1. zveřejnění, 2014)

Obsah

Předmluva

1. Ta první pusa (už aby…)

2. Linn je ale děsně, děsně, děsně vedle

3. Pohádka o neviditelný mamince…

4. Sandie je fakt hlavička

5. Crrr! – Kdo volá?

6. Řeknu ti svůj, když ty mi povíš svůj

7. Amorův další výstřel (ale ne do mě)…

8. Kyra září blahem

9. Mluvíme šifrovaně

10. Láska s hranolkama

11. Taťka se podřekne

12. Zírám? Jen děsně trošičku…

13. Malej, ale mazanej

14. Prchám za nejbližší dveře

15. Schůzky naslepo a nervy nadranc

16. To je panečku mejdanovej fígl…

17. Teďka to jde jenom z kopce…

18. Už může být jenom hůř

19. Velitelský stanoviště

20. Jdeme špehovat

21. Čtyři mušketýři

22. Čučíme a čekáme a pořád čekáme…

23. Taťkovo temný tajemství (echm)

Předmluva

Milá maminko,

tuhle jsem narazila na fotku tebe a taťky – víš, tu z vaší první schůzky. Tu, na který vypadáš kapánek divně, protože jsi před chvilkou zvracela…

A při tom jsem si vzpomněla, jak strašně ráda jsem poslouchala tvoje vyprávění, jak jste se vy dva vlastně seznámili: Všechny podrobnosti o tom, jak taťka chodíval do obchodu s džínama na High Street v Camdenu, kde jsi tenkrát pracovala, a každý týden si zkoušel hory nejrůznějších kalhot, jen aby měl záminku s tebou promluvit. (Nikdy si žádný nekoupil, viď?)

A ještě víc se mi líbilo, jak ty jsi trávila polední přestávky v obchodě s jízdníma kolama naproti přes ulici, kde pracoval on, a jednou sis koupila zvonek, jindy pumpičku na kolo a dokonce i sadu na lepení píchlých duší.

A když tě taťka konečně pozval na první rande, tak se na něm dozvěděl, že žádný kolo ani nemáš.

Bylo od tebe hrozně milý, když jsi taťkovi řekla, že ti vůbec nevadí, že si hned při tý první schůzce popletl kina a omylem tě vzal na horor. A to přesto, že při filmových hororech a pohledu na krev se ti obvykle zvedne žaludek. A od taťky bylo neuvěřitelně milý, že ses mu nepřestala líbit ani po tom, co ses mu vyzvracela přímo do klína.

Opravdová láska.

Já bych po podobným zážitku asi neměla náladu strčit někomu foťák, jako jsi to udělala ty, a požádat ho, aby vás dva spolu vyfotil (myslím, že na tvým místě bych si především přála zapomenout, že jsem poblinkala všecičko ve svým dosahu). Ale jinak jsem ráda, že ses to rozhodla udělat – jinak bychom totiž neměli zachycený období, kdy spolu naši rodiče začali chodit. Netuším, jestli jste si hned toho večera dali pořádnou pusu (vzhledem k okolnostem doufám, že ne), ale stejně to je ten nejromantičtější milostný příběh, jaký jsem kdy slyšela – i když mu zvukovou kulisu nedělal smyčcový orchestr a z oblohy nepršely okvětní plátky růží.

Doufám, že sama jednou prožiju něco podobnýho (ale radši bez tý blinkací scény).

Není to tak dlouho, co jsem si myslela, že snad… A čirou náhodou se to stalo přibližně tou dobou, co mně i Linn a Jable začalo docházet, že taťka si za tebe našel náhradu.

Asi bude lepší, když si to poslechneš od začátku…

Moc tě miluju.

Tvoje Ally

(Dítě lásky číslo tři)

1

Ta první pusa (už aby…)

Dobře, pokud jde o romantično všeho druhu, uznávám, že o něm hodně sním. A myslím tím opravdu hodně!

Sním o něm, když jdu venčit psy na kopec k Alexandřině paláci a dívám se na Londýn, táhnoucí se za obzor. Sním o něm večer v posteli, když ležím ve tmě a mrňavým stropním vikýřem svý podkrovní ložnice se dívám na hvězdy…

Tohle zní úžasně poeticky a vůbec. Ale když já o romantických věcech sním taky v situacích, který jsou skrznaskrz neromantický. Třeba při obzvlášť nudných hodinách ve škole nebo když si čistím zuby, případně když na mě přijde doma řada s prádlem a já třídím špinavý ponožky celý rodiny nebo dokonce když bratříčkovi Torovi pomáhám odklízet králičí bobky v kotcích vzadu na zahradě.

Nevěřím, že Julie při čištění králičích kotců dokázala myslet na Romea. Když si vzpomenu na ten film, fakt si neumím představit Claire Danesovou ve žlutých manšestrákách, jak sní o Leonardovi DiCapriovi, jenž okouzleně vzhlíží k jejímu balkónu a láskou sálá víc než slunce, a přitom se pokouší zahnat načuřenýho králíka s obzvlášť kousavou náladou.

Možná ten fakt, že umím snít o romantický lásce v naprosto nevhodných situacích, je důkazem mý obrovský představivosti. Nebo to třeba znamená, že jsem podivínka – sama nevím. Tak nebo tak, jedním z mých nejoblíbenějších snů je O prvním políbení. Většinou to probíhá takhle:

1) Jdu na večírek a jakoby mávnutím kouzelnýho proutku vypadám jako Rosalinda z toho seriálu. (Bacha, je to můj sen, takže podobný věci si můžu dovolit, jasný?)

2) Večírek je fantastickej, skvělá hudba a co je nejskvělejší – na protějším konci narvaný místnosti zahlídnu jeho. On se mění podle toho, do koho jsem zrovna poblázněná. Zamilovávám se do kluků a zase se odmilovávám docela pravidelně – ale tady musím připomenout, že existuje jeden jediný kluk, po kterým trvale a upřímně blázním, a to je Alfie, kamarád mý sestry Linn. Povzdech…)

3) Během večera si vyměňujeme spoustu významných a vyzývavých pohledů, který prokládáme stydlivým uhýbáním očima, zkrátka aby se atmosféra kapičku nažhavila. (Nažhavit, to je pěkný slovo, že jo? Až na to, že když jsem ho jednou pronesla před svou nejlepší kamarádkou Sandie, myslela si, že to je nějaký zvláštní způsob kuchyňský úpravy ryb. Ale řeknu vám, že pach rybiny rozhodně nepřidá schůzce na romantičnosti…)

4) Světla jsou ztlumený a jiskřivý, zrovna zní moje oblíbená písnička (ta je taky pokaždý jiná), když tu se zčistajasna objeví On a požádá mě o tanec.

5) No, a tady to teprve začíná dostávat ten pořádný spád… Objímám ho kolem krku a cítím, jak mi naskakuje husí kůže, protože on mě drží kolem ramen a tiskne mě k sobě. Mlčíme, jen si hledíme do očí – navzájem si čteme myšlenky a podvědomě tušíme, co bude následovat. Nesmírně pomalu se k sobě přibližujeme a nakláníme hlavy a ten okamžik se blíží. Cítím teplo jeho rtů ještě dřív, než se dotknou mých. A potom…

Seděla jsem na svý tradiční lavičce u Alexandřina paláce a nechávala si hlavou plynout sen o první puse. Zrovinka jsem se hodlala poddat Alfieho rtům, když ta romantická nálada naráz krachla.

No, těžko čekat něco jinýho, když vás zezadu začne někdo škrtit.

„Billy! Hned mě pusť, ty magore magorskej!“ ječela jsem a zkusila si odpáčit jeho loket od krku.

Koutkem oka jsem na cestičce zahlídla dvojici ve středním věku, která se k nám zrovna blížila a tvářila se poměrně ustaraně. Nejspíš dospěla k názoru, že mě přepadl šílenec, ale kdo by se tomu divil? Těžko mohli tušit, že to je akorát můj kamarád, kterýmu právě ruplo v kouli…

Nebyli jediní, kdo se tvářil ustaraně. I moji dva psi – Rolf a Winslet – nevěděli, na koho štěkat dřív: jestli na Billyho, nebo na jeho uňafanýho pudlíka Klenota, který už rozjel svůj oblíbený kousek, a sice snažil se co nejdůkladněji prozkoumat jejich zadky.

„Vzdáváš se?“ zaslechla jsem Billyho hlas. Vidět jsem ho nemohla, protože stál za mnou.

Nejspíš se zase v televizi koukal na to pitomý mistrovství v řeckořímským zápase, povzdechla jsem si v duchu.

„Přestaneš se už konečně chovat jako šestiletej spratek?“ zasípala jsem přidušeně. „Jéžiš, není divu, že nemůžeš sehnat holku…“

To byla rána pod pás (Billy je na svý neúspěchy u děvčat děsivě háklivej), ale stejně mě nepustil.

Nejvyšší čas přitvrdit.

Natáhla jsem se dozadu, párkrát jsem ho naslepo plácla a pak nahmátla nos a tvrdě zatáhla.

„Ááááuuuuuuu!“ zavyl, okamžitě mi pustil krk a přelezl opěradlo dřevěný lavičky, protože jsem ho přes něj pořád táhla za ten nos.

Dvojice nás v tý chvíli zrovna míjela a probodávala nás nesouhlasným pohledem – dva třináctiletí delikventi si troufali kazit důstojnost jejich sobotní dopolední procházky. Navíc je zcela neskrývaně pohoršovali i štěkající psi, takže si Klenota, Rolfa a Winslet měřili štítivě, jako by to bylo ďáblovo sémě. (Ovšem v Klenotově případě se možná moc nesekli.)

„Pusď bě, Ally. Do tak!“ žadonil Billy. Podobně mluvívají v reklamách na nosní kapky.

Přesto bylo jasný, že ve skutečnosti se docela baví, protože teď seděl na lavičce vedle mě, ruce položený na kolenou, a vůbec se mě nesnažil nějak zarazit.

„Vypadáš srandovně, fakt k popukání,“ řekla jsem mu a pořádně mu zmáčkla nosík.

„A ty budeš vypadat ještě víc k bobukání, až ti bosmrkám celou ruku…“

„To si nedovolíš…“ prohlásila jsem s výhrůžně přimhouřenýma očima.

„Že de?“ zasmál se.

Zhluboka se nadechl, jako by se chystal zatroubit nosem, a já ho rychle pustila a vyskočila z lavičky.

Rolf a Winslet usoudili, že jde o začátek nějaký hry, a začali na mě skákat a nadšeně mrskali ocasem.

„Billy – ty seš ten nejodpornější kluk, jakýho znám!“ zavřískla jsem na něho.

Zakřenil se, přitiskl si dlaň k nosu a komicky zafrkal, jako by si smrknul do ruky.

„A tobě se to lííííbííííí!“ zařval a začal mě s nataženou rukou honit kolem lavičky, jako by si o mě chtěl otřít hrst plnou nudlí.

Byla jsme si skoro stoprocentně jistá, že se do dlaně vysmrkal jenom jako, ale nehodlala jsem riskovat, ne v Billyho případě. Udělala jsem proto jedinou rozumnou věc – zdrhala jsem.

Moc by mě zajímalo, co si ta důstojná dvojice myslí teď, když vidí ječící holku, jak se žene ze stráně a v patách má tři šílený psiska a rozběsněnýho kluka v bejsbolce. Nejspíš si v duchu gratulovali, že nejsme jejich děti…

„A mám tě!“

Zrovna jsem zahlídla cestičku vysypanou červeným štěrkem, která vedla k východu z parku, když mě Billy drapnul kolem pasu a začal mě surově lechtat, až jsem se zhroutila do trávy.

„Odpal!“ zavřeštěla jsem, když na mě tvrdě dopadl celou svou vahou.

„Tůdle! Nikdy se ti nepodaří uniknout zlověstný ruce plný nudlí!“

Nějak se mi povedlo vykroutit se zpod něho, zachytit zlověstnou ruku plnou nudlí a odstrčit si ji co nejdál od obličeje.

„Billy – seš jako malej!“ vyhekla jsem mu do obličeje a snažila se tvářit co nejnaštvaněji, ale přitom mi dalo šílenou práci, abych neřvala smíchy.

„Úúúch! Jenom si poslechněte Alici Loveovou! Je tak rozumná!“ utahoval si ze mě Billy konejšivým hlasem, jakým se mluví s nebezpečnými blázny. „No, tááák se podíváme, co se s tím dá udělat…“

Volnou rukou mě začal nemilosrdně lechtat, přejížděl mi od podpaží dolů k pasu a zase zpátky až pod bradu.

„VOOODPAAAL!“ kvičela jsem úplně bez dechu, protože jsem se dusila hihňáním, ale nepřestal – ne snad proto, že by mě neslyšel přes řev tří štěkajících psisek, který to považovali za bezva hru.

Nikdy nepochopím, jak jsem přes všechen ten rámus mohla zaslechnout ten další zvuk.

Matka prý dokáže zaslechnout plačící dítě, a to bez ohledu na to, jak je ten pláč slabý nebo čí je to dítě. No, a mně se povedlo rozeznat chrupání štěrku na nedaleký cestičce a gumový zaskřípání brzdícího kola (když váš taťka prodává a opravuje kola, ten zvuk se vám prostě dostane do krve). Ovšem co mě upoutalo nejvíc, bylo to, že zaznělo moje jméno.

„Ahoj, Ali…“

Obrátila jsem se po zdroji toho hlasu a přitom jsem se jednou rukou snažila zahnat Winslet, který to ale bylo jedno a dál mi blaženě olizovala obličej. V tu chvíli jsem si to ani neuvědomila, ale druhou ruku jsem měla rozpláclou přímo přes Billyho obličej.

„Co se děje?“ huhlal Billy a snažil se odstrčit mý roztažený prsty.

Ale já mu neodpověděla. Civěla jsem na zjevení, který tu přede mnou trůnilo na horským kole – na víc jsem se nezmohla.

„Ahoj, Alfie…“ zazubila jsem se připitoměle a chabě se pokusila mu zamávat rukou oslintanou od psa.

Zkuste mi něco vykládat o špatným načasování.

Tohle načasování mi vyšlo tak, že bych radši umřela, protože se stejně propadnu hanbou.

2

Linn je ale děsně, děsně, děsně vedle

Je zvláštní, jak člověk pozná, že si ho všichni divně prohlížejí.

„Co je?“ vybuchla jsem, když jsem během jediný hodiny snad už posedmnáctý přistihla Linn, jak na mě civí.

Byli jsme zrovna v obýváku – já (na pohovce), Linn (vedle mě na pohovce), Jabla (v jednom z křesel si lakovala nehty na stříbrno) a Tor (na podlaze jezdil autíčkem přes horský hřeben představovaný dřímajícím Rolfem) – a otráveně jsme po sobotní večeři sledovali ubohý televizní kvíz.

Už předtím u kuchyňskýho stolu jsem si všimla, že Linn na mě zírá a zkoumá můj obličej, jako by mi narostl druhý nos nebo tak něco. Ani po tom, co jsme se rozvalili v obýváku, mě nepřestala nenápadně studovat, i když předstírala, že listuje inzertní přílohou našeho místního plátku a hledá brigádu na soboty. A hele, už zase…

„Co by? Nic ti nedělám!“ namítla Linn s nevinně vykulenýma zelenýma očima. Po mém obvinění sehrála docela přesvědčivý údiv. „Akorát si tady čtu!“

„No, jestli se snažíš číst, tak bych ti nabídla docela užitečnou radu: Místo na mě koukej do novin!“ doporučila jsem jí jedovatě. „A vůbec, kdo by zrovna tobě dal sobotní brigádu?“

Vlastně jsem nechtěla být takhle hnusná. A sobotní zaměstnání by Linn nabídl každý příčetný člověk – je hezká, má vystupování a chová se zdvořile. (Tedy, zdvořile k cizím lidem. Ke svým sestrám ne…) To jen, že jsem měla mizernou náladu už od chvíle, kdy mě dopoledne načapal Alfie v tý trapný situaci. A za všechno mohl Billyho dědeček. Kdyby totiž Billyho rodiče nenaplánovali na neděli návštěvu jeho dědečka, mohli jsme se spolu sejít jako obvykle a nepřehazovat schůzku na sobotu – a Alfie by neviděl, jak se rozvaluju v trávě, Billy na mě leží jako mokrá deka a z obličeje se mi táhnou šňůrky psích slin coby důkaz Winsletiny přízně.

„Hele, nemusíš se na mě utrhovat jen proto, že sama máš náladu pod psa…“ pronesla Linn k zešílení umravňujícím tónem.

Moje nejstarší sestra Linn je přebornice v umravňování, z kterýho by jeden zešílel. Možná to přeháním, ale podle mě to umí na jedničku s hvězdičkou.

„Já nemám náladu pod psa!“ namítla jsem a nálada se mi ještě zhoršila.

„Mmmmmmm…“ zamumlala Linn nesouhlasně a hlučně listovala novinami.

„Nemám!“ zuřila jsem.

„Když to říkáš…“ pokrčila Linn rameny.

Chápete, jak to myslím? Když na mě vytáhne tu svou nadřazenost starší sestry, vždycky málem vyletím z kůže. Mám pak sto chutí třeba… Nevím – rozcuchat jí ty bezchybně učesaný vlasy nebo jí rozházet zásuvku se spodníma kalhotkama seřazenýma podle barvy, zkrátka podniknout cokoliv, čím bych jí aspoň trochu pocuchala ty dokonale upravený peříčka.

„Sklapněte, vy dvě! Neslyším, co říká!“ okřikla nás Jabla.

Nešlo o to, že by naše prostřední sestra (prostřední mezi mnou a Linn) byla blázen do přituplých sobotních soutěží, spíš je dost přecitlivělá a nesnáší rejpání a hádky. Sama se ale s Linn štěká v podstatě denně.

Ale světe, div se, sklaply jsme obě. Linn se očima přilepila k novinám a já nevidomě zírala na televizní obrazovku.

„…jaký živočich se vyskytuje výhradně v Austrálii!“ hlaholil usměvavý a zubatý televizní komentátor.

„Vačnatec!“ zapištěl Tor, který ani nezvedl hlavu od svý hry.

Rolf zafrkal a zabušil ocasem do podlahy. Hasičský autíčko si zrovna razilo cestu po jeho chundelatým zadku.

„To je moc chytrá odpověď, Tore,“ zabručela Jabla a napjatými prsty zašroubovala lahvičku s lakem. „Všechny dnešní soutěžící podle mě vybrali právě kvůli jejich tuposti. Nejspíš nemají páru, co slovo vačnatec vůbec znamená.“

„No tak, pane Marku – australské zvíře! Určitě si vzpomenete!“ povzbuzoval moderátor soutěžícího se zoufalým leskem v očích.

„Ptakopysk podivný,“ napovídal Tor, zatímco soutěžící na obrazovce si hryzal ret a lámal si mozek nad otázkou.

„Ještě musíš snížit laťku, Tore,“ ozvala jsem se tentokrát já, abych přestala myslet na Linn a její kousavý poznámky. „Bohatě by jim stačil ‚klokan‘ nebo ‚koala‘ a ten tupec by za to dostal automobil. Ale on se nevzmůže ani na to!“

„Bííííííp!“

Bzučák oznámil, že tupci na obrazovce vypršel čas určený pro odpověď, a svým zaječením spláchl jeho naděje na získání nějakýho čtyřkolýho zázraku.

„No, je mi líto, ale čas vypršel, pane Marku. Nezkusíte aspoň hádat?“

„Uchm,“ potil se blekotající tupec v televizi, „tak bych myslel, že… ovce.“

Já, Jabla i Tor jsme zařvali smíchy – a obzvlášť Tor, který neznalost zvířat považoval za těžkou vadu lidskýho charakteru.

Ale já se přestala smát sakra rychle – hned jak jsem ucítila, že na mě Linn zase kouká…

„Co? Co je?“ udeřila jsem na ni, protože se mi povedlo ohlídnout se dost rychle, abych ji načapala, jak mi švidrá na krk.

„Ali, to je cucflek?“

„Cože?“ zamračila jsem se nechápavě.

Určitě si ze mě utahovala. S mým trapně chudým rejstříkem romantických zkušeností jsem neměla šanci k něčemu takovýmu přijít.

„Tady!“ vysvětlila a nataženým ukazováčkem se dotkla strany mýho krku.

„Odpal!“ Vzpomněla jsem si, že přesně tak jsem dopoledne odháněla Billyho.

Vyskočila jsem z pohovky a vrhla se k zrcadlu vedle obývákových dveří. Zrcadlo samo bylo skoro umělecký kousek. Před lety ho vyrobila mamka. Za pár šupů nakoupila zrcadlový obkladačky, aspoň jak nám vyprávěl taťka, a olemovala je umělýma květinama a skřítkama, který na člověka jukali pokaždý, když se na sebe díval do zrcadla.

Srolovala jsem si límec a hledala to, na co ukazovala Linn. Jasně, byla tam tmavší šmouha, ale při bližším prozkoumání se dalo snadno poznat, co jsem věděla už předem – nebyla to modřina.

„Je to bláto! To je všechno!“ vykřikla jsem, plivla si na ukazovák a smazala si hlínu od Alexandřina paláce, kterou jsem si odnesla po dopolední lechtací rvačce s Billym.

„Bláto?“ opakovala Linn s významně povytaženým obočím. „Ale Alfie mi to vyprávěl úplně jinak…“

„Jak to myslíš?“

„No, Alfie tvrdil, že aspoň z místa, kde stál on, se zdálo, že Billy se s tebou muchloval v trávě…“

Otevřela jsem pusu a zase ji zaklapla. Co bych tak mohla říct, aby Linn tu představu ihned pustila z hlavy, a abych přitom nepřiznala, že jediný kluk, od kterýho bych se s radostí nechala muchlovat, je právě Alfie?

„Cože? Ty a Billy?“ vyhrkla užasle Jabla.

Senzace – teď uvěřila Linn i ona!

„Ale takhle to nebylo!“ zavřískla jsem na obě. „My se akorát prali. Nemuchlovali jsme se!“

„Chm-chm,“ zamumlala nedůvěřivě Linn.

Jéžiš! Už zase byla vedle…

„Hele,“ zkusila jsem to vysvětlit klidně. „Je to k smíchu. To by bylo stejný, jako kdybych tvrdila, že se muchluješ s Roubíkem, Jabli. Nebo ty, Linn – jako kdybych se ti vysmívala, že se muchluješ s Alfiem!“

Brrr! Už to pomyšlení…

„Já a Alfie? My dva spolu?“ ušklíbla se Linn. „Ale stejně, přestaň to zatloukat. Jestli jste si s Billym spolu začali, tak…“

V tuhle chvíli jsem ji však přestala poslouchat, protože můj radar přepnul na zvuky, který se ozývaly z chodby.

Nešlo o to, že taťka s někým mluvil po telefonu, ale spíš že to vypadalo, jako by do sluchátka šeptal.

„Co to?“ zajímala se Jabla, která okamžitě poznala, že už Linn a jejímu dalšímu rejpání nevěnuju ani špetku pozornosti.

„Pšššš!“ sykla jsem s jedním uchem přimáčknutým ke dveřím do chodby.

Dveře zaduněly, protože Linn i Jabla přiskočily a drcly do mě, jak byly dychtivý slyšet to, co slyším já. Dokonce i Tor se tichounce protáhl pod našima rukama a přitiskl ucho ke škvíře mezi dveřmi a jejich rámem.

„Jasně, to bude prima, přesně jako zamlada…“ slyšeli jsme taťkův ostýchavý hlas.

Linn se upřeně dívala na mě a přes mý rameno na Jablu, která stála za mnou a nervózně mi dýchala přímo na krk.

„Pravda, od těch dob už uteklo hodně vody…“

„Co se děje?“ šeptala Jabla. „O čem to mluví?“

Pššš! naznačila Linn s ukazováčkem na ústech.

„…Ano – stoprocentně. Budu se moc těšit…“ vykládal polohlasem taťka. A potom se tlumeně zasmál: „Ne, ještě jsem jim o tom neřekl…“

Linn se na mě pověsila očima, ze kterých jsem vyčetla přesně to, co se honilo hlavou i mně. Jablin výraz jsem neviděla, ale na rameni jsem cítila její rozklepanou ruku.

„Snad nemyslíte…“ šeptla jsem.

„Pšššš!“ napomenula mě Linn a očima ukázala na Torovu šešulku.

S ním byl problém. Tora jsme před takovými věcmi vždycky chránily, a proto jsme mu nesměly prozradit, že si všechny tři myslíme to samý.

Je to… Může to mít něco společnýho s mamkou?

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Předmluva

1 Ta první pusa (už aby…)

2 Linn je ale děsně, děsně, děsně vedle

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: