Naďa Horáková

BRNĚNSKÉ ŽIDOVKY

Mocní a ubozí Markrabství moravského

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková 2014

© Obálka Diana Delevová, Ondřej Nývlt 2014

© Mapa Martina Mikulová 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6289-2

Mému milovanému tatínkovi Jiřímu

PROLOG

Nový moravský markrabě Jan Jindřich Lucemburský se koncem ledna roku 1350 přestěhoval do Brna.

Měl za sebou pohnutý život, přestože mu bylo pouhých dvacet osm let. Jeho první manželství s Markétou Tyrolskou, uzavřené ještě v dětském věku, skončilo skandálem. Obvinila ho z impotence a vyhnala z Tyrolska. Ona i její nový manžel, markrabě Ludvík V. Braniborský, pak skončili na mnoho let v klatbě. Aby stejně nedopadl i Jan Jindřich, musel devět let čekat na to, až jeho manželství s Markétou papež náležitě rozvede. Konečně se tak stalo a Jan Jindřich se mohl oženit. A tak s nově nabytým markrabstvím získal i novou ženu. Stala se jí jeho příbuzná Markéta Opavská, dcera vévody Mikuláše II. Opavského. Manželé byli pravnuk a pravnučka velkého krále Přemysla Otakara II.

Pro začátek se ubytovali na hradě Špilberku. Jan Jindřich znal hrad i Brno a jeho nejvýznamnější patricije z předchozích návštěv města a z holdů, které patricijové vzdávali jako vyslanci Brna při nejrůznějších příležitostech jeho bratrovi, králi Karlu IV. Přesto zažíval obtížnou etapu svého života. Musel se seznámit s životem svého nového sídelního města i s Moravou a její šlechtou a najít rozumný kompromis mezi svou autoritou a potřebami všech vrstev obyvatelstva, aby zbytečně nevznikaly vzájemné třenice.

Česká i moravská šlechta, zvyklá za poslední desetiletí na volnost, pomalu pociťovala pevnou ruku nového krále, ale odmítala uvěřit, že pryč jsou léta neustálých půtek, kdy vítězilo právo silnějšího. Karel IV. si uvědomoval, že na konsolidaci království potřebuje klid a žádné nákladné války. Zkrocení zpupné šlechty však muselo postupovat nenápadně, aby se proti králi nebouřila. K tomu účelu sloužil i přepychový dvůr a spousta nejrůznějších úřadů v něm i úřadů při správě země. Ne jen na šlechtu, ale také na klér a měšťany spoléhal král. A právě tyto dva stavy krále podporovaly nejvíce, zažily si toho dost za krále Jana Lucemburského, který se o vnitřní záležitosti země zajímal jen tehdy, pokud mu z toho něco plynulo. Pevná královská ruka jim nyní zajistila bezpečnost před zlovůlí vysoké šlechty. Šlechtičtí kmetové však mají obavy z budoucnosti. Šlechta na jedné straně zbohatne společně s královstvím, ale na druhé straně bez válek ztratí pravidelný příjem za své bojové služby a přijde o zisk z kořisti. Muži nezahynou na bojištích a rody se rozrostou natolik, že ne všechny své příslušníky uživí tak, jak to odpovídá úrovni modré krve. Nejstarší synové budou na výsluní, početní mladší synové se propadnou do nižších pater společnosti. To nejsou lákavé vyhlídky.

Moravská šlechta teď lačně hledí k Brnu, kde si moravský markrabě buduje dvůr. Zbude právě na ten jejich rod místo v dvorské službě? Povinnosti moravského zemského hejtmana budou postupně převedeny právě na markraběcí dvorskou kancelář. Současný moravský hejtman Vilém z Landštejna pak dostane jinou prestižní funkci při správě země. Ještě několik měsíců však bude svou funkci zemského hejtmana vykonávat souběžně s chodem nové markraběcí kanceláře.

Součástí města byla i Židovská čtvrť. Z více než dvaceti židovských obcí na Moravě patřila k největším. Čítala třicítku domů, kterou obývalo více než čtyři sta Židů. Žili sice v Brně a platili městu daně, takže trpěli s městem, ale většinu daní odváděli do královské pokladny, protože jako Židé patřili do královské komory, byli tedy pojímáni jako služebníci krále. Král Karel a ostatně i markrabě Jan Jindřich měli zájem hlavně o jejich peněžní služby, a proto se stejně jako jejich královští předci snažili ochránit Židy v zemích Koruny české před předsudky a pověrami jednoznačnými, srozumitelnými zákony. V Čechách i na Moravě tak nyní vládl mezi křesťany a Židy klid. Několik pogromů sice židovské obce utrpěly ve třicátých letech, ale Lucemburkové brzy nastolili pořádek a města i útočníky potrestali. To se ovšem nedalo říct o celé Evropě. Francie, Švýcarsko, Německo a Rakousko pohřbily během let tisíce svých zavražděných Židů, jejichž majetek rozkradli lační měšťané.

Léta Páně 1350

Únor

I.

Třeskutý únorový mráz již několik dní trápil Moravu. Naštěstí hojná nadílka sněhu přikryla krajinu a zmírňovala jeho dopady na vše živé. Ovšem v markraběcí ložnici na hradě Špilberku bylo příjemně. Kachlová kamna pumpovala do místnosti teplo. Bylo nad ránem a muž a žena v měkké posteli s baldachýnem nevnímali nic z okolního světa. Spali v objetí po promilované noci. Dychtivé, něžné a nenasytné noci, takové, jaké bývají noci zamilovaných.

Moravský markrabě Jan Jindřich se probudil, jak se jeho žena Markéta pohnula v jeho náruči. Cítil se slastně. Konečně má svou zemi, konečně má svůj domov a konečně má svoji rodinu. Ještě před pár měsíci by nevěřil, že jednou bude svoji manželku tak milovat.

První nezdařené manželství mu vzalo veškerou naději. Markéta Tyrolská, tak se jmenovala jeho noční můra. On sám jí v duchu neřekl jinak než „tyrolská mrcha“. Neměl ji rád.

Výsměch ve všech evropských kronikách, kde ho škodolibě a šťavnatě představili v roli ubohého impotenta, jako by neznal mezí a zařezával se Janu Jindřichovi do duše jako ta nejostřejší břitva. Nic na tom nezměnilo ani to, že mu Anděla z Erlachu porodila nemanželského syna Jana.

Markrabě si chvíli spící Markétu prohlížel a pak ji políbil na ústa. Chutnala sladce po medovině, kterou se v průběhu noci občerstvili. Pak se k ní znovu přitiskl. Tak dlouho jsem na svůj domov čekal. Jsi jen moje, sladká Markéto.

Bylo časné odpoledne a slunce laskalo Brňany studenými paprsky. Mrzlo, ale slunečný den zvedal náladu. Rybný trh byl prázdný, promrzlí trhovci sbalili své stánky již v poledne. Na náměstí však panoval čilý ruch. Markraběcí dům se již několik měsíců opravoval, aby se mohl stát rezidencí nového markraběcího páru. Právě teď řemeslníci naváželi do domu kachle a další potřeby, aby sestavili nová kamna na vyhřívání pokojů. Zdálo se, že stavební úpravy domu neberou konce.

Barbora Anderlinová vyšla z domu oblečená do šedých vlněných šatů a teplého jehněčího kožíšku. Na hlavě měla vyšívaný vlněný čepec, z něhož jí na záda splývaly blond vlasy nakadeřené do půvabných vlnek. Zvědavě se zastavila ve vratech průjezdu a dívala se na řemeslníky, jak odnášejí věci do protilehlého markraběcího domu. Pak se vydala přes Rybný trh do ulice Brněnské, k Brněnské bráně, kde přímo proti ní bydlel zámečník Konrád. Prošla průjezdem do dvora a vešla do dílny. Nezaklepala, stejně by ji nikdo neslyšel. Z dílny se ozývalo klepání a další zvuky, které dokazovaly, že se tady pracuje s kovem. Zámečnický mistr Konrád a jeho dva tovaryši přestali pracovat, jakmile Barbora vstoupila. Padesátiletý Konrád i oba mladí tovaryši na ni zálibně hleděli.

„Dobrý den,“ řekla Barbora uctivě. „Mistře Konráde, maminka posílá prsten.“

Konrád spokojeně přikývl. „Pojď, panno Barboro, vyřídíme to v mázhauzu.“

Barbora tedy vyšla z dílny následovaná Konrádem. Přešli dvůr a vstoupili do mázhauzu. Konrádova žena Zdislava zvědavě vykoukla z kuchyně. Když uviděla Barboru, usmála se a utřela si ruce od mouky do zástěry.

Oba manželé se postavili ke stolu a Barbora vytáhla z torničky připevněné na koženém pásku u pasu krabičku z tvrdé kůže. Položila ji na stůl. Zdislava ji vzala a otevřela. Uviděla prsten s granátem. Ukázala ho svému muži. Oba se na sebe spokojeně podívali.

„Alžbětě by měl být dobrý,“ řekla Barbora. „Má stejnou velikost jako já. Kdyby ne, ať ho po zásnubách přinese, zmenšíme ho.“

Pak vytáhla z torničky ještě pět grošů. „Vracím část zálohy. Vyšel levněji.“

Konrád potěšeně přikývl. Anderlinovi byli nejslušnější zlatníci v Brně. Nikdy s nimi nebyl problém obchodovat. Ostatně byli i vzdálení příbuzní.

Vtom vešel do mázhauzu syn Janek, pro jehož snoubenku byl prsten určen. Zřejmě se vracel z pochůzek za opravami. Také jemu se prsten líbil, když mu ho matka ukázala.

„A kdy ty se budeš vdávat?“ zeptala se Zdislava Barbory. „Už ti přece bylo sedmnáct, ne?“ Nemyslela to ve zlém, jen vyjádřila svůj údiv, že se její matka ještě o provdání dcery nestará. Alžbětě, se kterou se jejich Janek zasnoubil, bylo právě v únoru patnáct.

„To se musíš, paní Zdislavo, zeptat maminky,“ sklopila Barbora cudně své modré oči. Nic jiného jako poslušná dcera ctihodné matróny ani odpovědět nemohla.

Rozloučila se a vyšla ven. Janek za ní vyběhl.

„Nezlob se na mámu,“ řekl jí. „Je jen zvědavá.“

„Nevadí,“ zasmála se Barbora. „Poslední dobou to slýchám často. Že už mám nejvyšší čas.“

Věděla, že předtím, než mistr zámečník Konrád našel Jankovi jako nevěstu Alžbětu, byl i za její maminkou, jestli by Jankovi nedala právě Barboru. Její matka však nabídku odmítla pro blízké příbuzenství. Museli by si vyžádat dispens a zaplatit ho. Byla to ovšem jen záminka. Zámečníkovi byli sice zámožní, ale matka Maruša Anderlinová chtěla pro svou jedinou dceru ještě lepší život. Vzhlížela k některému z patricijských rodů. Anderlinovi byli spořiví a vzhledem k tomu, že měli jediné dítě, našetřili během let malé jmění. I když zlatník Anderlin zemřel, jeho ženě se podařilo dosáhnout toho, aby podnik nadále prosperoval. I proto měla Maruša sen, že krásou a věnem obdařenou dceru pozvedne mezi patricije.

Markéta Anderlinová, které odmalička neřekl nikdo jinak než Maruša, aby ji odlišili od matky, babičky a žen v otcově příbuzenstvu, které se také jmenovaly Markéta, počítala, kolik jí vynesl uplynulý týden. Byla spokojená. Řemeslu se dařilo. Navíc když se teď opravuje na Rybném trhu palác pro markraběte, zřejmě vzroste i cena jejího domu, když uvidí markraběcí rodině do oken. V hlavě jí však ležela dcera Barbora. Byl nejvyšší čas ji provdat. Ale za koho? Nápadníky z řemeslnických rodin Maruša už několikrát pod nejrůznějšími záminkami odmítla. Zřejmě si to mezi sebou povykládali, takže se už půl roku žádný další neobjevil. Jenže Maruše šlo i o to, aby byl budoucí zeť rozumný a přivedl další zákazníky. I proto si myslela na patricijského synka.

Sedmačtyřicetiletá Maruša byla již pět let vdova. Převzala po svém manželovi zavedenou zlatnickou dílnu a dala se dohromady s o pět let mladším tovaryšem Michalem. Barbora se jí narodila po patnáctiletém manželství a stala se předmětem klepů, že si zlatnice k dítěti zcela jistě pomohla mimo manželské lože. Jak však dítě dorůstalo, bylo jasné, že otcem je přece jen zlatník. Barbora vypadala, jako by mu z oka vypadla. Zdědila jeho vlasy, oči i milou povahu.

Tovaryš Michal byl také spokojený. Nikdy mu sice nebudou říkat mistře, ale měl své jisté. Marušu měl rád a bylo mu s ní dobře. V domě sice všichni věděli, jak to s nimi je, ale nikomu to nevadilo. Oba byli svobodní, a tak nepáchali hřích závažného smilstva, který by musel před městskou radu. Michal byl šikovný zlatník a ona zase uměla jednat s lidmi, a tak měli práce stále dostatek.

Jiskra vyšel z hospody U Veverky. Byl nejvyšší čas. Za pár chvil se zavřou městské brány. Lítostivě sledoval dva bohatší měšťany, kteří ho míjeli. Mířili k hospodě a posléze do ní i vešli. Bohužel, on musel z Brna. Ve váčku mu cinkalo několik parvů, které dnes vyhrál. Neměl dobrý den. Odpoledne v hospodě lelkovalo jen pár chuďasů, z nichž skoro nic nevypadlo. Kdyby se mu dařilo, odnášel by si i několik grošů. Ti dva, co právě k Veverce vešli, by určitě pustili víc. Jiskra ale zásadně neporušoval svá pravidla: musel si zachovat možnost úniku, což zavřené městské brány neumožňovaly.

Hospoda U Veverky stála v ulici České a zahradou sousedila s Židovským pláckem, který ještě patřil do Židovské čtvrti. Stála naproti městským hradbám ve skupině skromných domů, v nichž bydleli chudí měšťané, kteří neplatili městskou daň. Scházely se v ní existence nekalé a v menší míře i spořádaní občané, když si chtěli nerušeně zahrát v kostky. Otevřeno bylo celý den nepřetržitě, ovšem v době nočního klidu bylo nutné, aby hráči příliš nehlučeli. Naštěstí tento zapadlý kout Brna nepatřil právě k výstavní části a rychtář a jeho pomocníci sem chodili jen občas, aby provedli kontrolu, jestli se dodržují pravidla pro hru v kostky, zavedená městskou vyhláškou. Byla to vlastně jediná hospoda, ve které díky její odlehlosti provozování hazardních her město nadstandardně tolerovalo.

Jiskra prošel ulicí Českou až ke dvorci podrychtáře Bernarda a pak zahnul k Židovské bráně. V té chvíli začaly naříkat zvony a přikazovaly zavření městských bran. Sotva bránou vyšel, vrátní ji zavřeli. Ještě kývli Jiskrovi hlavou na pozdrav. Znali jeho pohublou postavu v ošumělých vlněných šatech, které kdysi zažily lepší časy, i jeho koženou hučku, kterou nikdy nesundával s hlavy. Věděli, že je hráč a že nemůže být důvěryhodný, ale vždy přítomný smutek v jeho očích, jaksi nepatřičný u dosud mladého muže, který dříve mohl jistě lámat železo, vzbuzoval sympatie.

Na zimní krajinu na předměstí se snesla tma jako mávnutím kouzelného proutku. Jiskrovu cestu označovala jen sporá světýlka, která se drala z nemnohých škvír zabedněných okenic. Bydlel v dvorci rybáře Jaroslava, jenž se nacházel mezi dvěma lázněmi na slepém rameni řeky Svratky, hned vedle židovského hřbitova. Rybář se o svůj dvorec dobře staral a jeho dvůr, na rozdíl o některých jiných, byl docela čistý, k čemuž přispíval i dostatek vody z blízké řeky. Dokonce měl v oknech kuchyně a síně, kde také spával, sklo, a ne jen zvířecí blány jako většina stavení v podobných dvorcích.

Jiskra šel dnes domů. Potřeboval se vyspat. Dvě předcházející noci hrál v hospodách ve Starém Brně a v osadě svatého Martina a bez milosti oškubal dva měšťany. Vyhrál na nájem na celý měsíc a také ho hned zaplatil a ještě mu zůstalo na živobytí. Rybář Jaroslav byl dobrý bytný, ale jen v případě, že se platilo včas a dopředu. Jinak by ho sám spakoval, ostatně moc toho neměl, a vyhodil by mu jeho saky paky před dům na mráz.

Jiskra vešel do dvorce brankou, která byla ještě otevřená. S Jaroslavem se srazil na dvoře, právě šel branku do dvorce zavřít na petlici. V chlévě měl dvě březí prasnice a ty si chránil jako oko v hlavě. Ostatně jako i svou mladou ženu Kunhutu, kterou pojal za manželku před rokem.

„Jdeš domů?“ zeptal se Jaroslav a v hlase mu vibroval podezřívavý údiv. Jiskra se v noci ve dvorci moc neobjevoval.

„Jdu spát, únavou ani nevidím,“ zívl Jiskra a zamířil přes dvůr ke své cimře.

„Hm…“ broukl Jaroslav a šel zavřít branku na petlici.

Jiskra si všiml, že v místnosti, kde rybářovi spávali, se již svítí. Jak přecházel kolem, uviděl ve světle lampy stojící na stole rybářovu Kunhutu, jak si češe vlasy. Byl to jen letmý pohled, ale Jiskru zasáhl do srdce. Jako by se ocitl v době před časem, kdy měl ještě domov a kdy takto vídal svou ženu Agátu s hřebenem v ruce, než se uložili ke spánku.

Rybář Jaroslav pak zavřel zvenku okenice, počkal, až Jiskra vejde do cimry vedle chléva, a sám vešel do domu. Jiskra bydlel v prosté cimře, v níž nebyla ani pec, ani ohniště, společně s rodinou pacholka Zdeňka. Tomu bylo čtyřicet, měl starou matku, ženu a dvě dcery. On a jeho žena Marie už spali spánkem spravedlivých, či spíše sedřených po celodenní práci. Zdeněk pomáhal rybářovi s hospodářstvím a Marie Kunhutě s domácností. Obě malé dcerky ležely na jednom slamníku společně se svou babičkou Janou. Vyprávěla jim jako obvykle příběh na dobrou noc, nepřestala ani, když Jiskra vešel a natáhl se na svůj slamník. Zabalil se do houně a nechal se hýčkat hlasem staré ženy, jako by byl také malé dítě, a najednou se cítil v bezpečí.

„A tak Kain, protože zabil svého bratra Ábela, nesl na věčné časy znamení bratrovraha. Byl vyhnán a nenašel nikde klidného spočinutí. Stejně tak i Židé ponesou na věčné časy znamení těch, kteří nechali zabít našeho Ježíše Krista. Nikde nenajdou domov.“

Svatý Augustin, vzpomněl si již usínající Jiskra na teologa, který jako první přirovnal Židy a křesťany ke Kainu a Ábelovi.

„A kde měli dřív domov?“ zeptala se jedna z holčiček.

„Daleko, předaleko,“ odpověděla babička Jana po pohádkovém způsobu, ale v hlase jí zazněla nejistota, jako by ani neměla představu, jak daleko by ten jejich domov mohl ležet.

„Jak se tedy dostali až k nám?“ špitla druhá.

„Přišli, a teď už spi!“ zachránila babička Jana svou neznalost.

A Jiskra poslechl a v tu ránu usnul, ani nevěděl jak.

II.

Strážný na hradbách Špilberku ohlásit táhlým troubením, že k hradu přijíždí vznešená návštěva. Další strážný běžel do hradu, aby oznámil markraběti, čí že praporce vlají nad hlavami družiny. Po chvíli branou projel průvod patnácti po zuby ozbrojených jezdců. Vlajkonoš v čele nesl zástavu s erbem olomouckého biskupa. Jeho příslušnost k levobočným Přemyslovcům naznačovaly zemské barvy. Polovina erbu byla červená a druhá stříbřitá. Přes tyto barvy byly položeny zlaté volské rohy připomínající půlměsíc, jejichž špičky končily v horních rozích erbu. Na vrcholku erbu se skvěla jako klenot biskupská berla. Jan Volek byl nemanželský syn Václava II., tedy nevlastní bratr Elišky Přemyslovny, matky markraběte Jana Jindřicha a krále Karla. Markrabě i král svého strýce ctili, byl spojnicí mezi přemyslovskou minulostí a lucemburskou přítomností. Král Karel se na svou matku nepamatoval a Jan Jindřich jen matně. Ani by nespočítali, kolik večerů po jejich příchodu do Českého království po letech strávených na cizích dvorech jim Jan Volek vyprávěl o jejich matce, která u něho našla poslední útočiště. V třiceti osmi letech podlehla souchotinám v jeho domě na Vyšehradě. Přežila všech devět svých vlastních sourozenců a porodila sedm dětí. S manželem Janem Lucemburským se odcizili již před lety. Umírala v osamění, oči jí zatlačil její věrný nevlastní bratr.

Markrabě Jan Jindřich vyšel na nádvoří, aby přivítal svého strýce, olomouckého biskupa Jana Volka. V duchu se divil, co biskupa do Brna přivádí. Naposledy se viděli před pár týdny na jeho svatbě a nezdálo se, že by měl biskup něco na srdci.

„Vítej na Špilberku, strýčku,“ podal si s ním ruku, pevně ji stiskl a objali se.

Zachmuřená biskupova tvář nevěstila nic dobrého. „Musím s tebou nutně mluvit, Jane,“ řekl vážně. „O samotě a hned!“

Markrabě se trochu znepokojeně ošil. Okamžitě strýce vedl do svých komnat. To vypadalo zle, když Jan Volek nechtěl nejdřív ani pozdravit markraběnku Markétu. Za biskupem spěchal jeho mladý písař s brašnou křížem přes prsa. Vešli do markraběcí pracovny a sluha za nimi zavřel dveře. Když osaměli, písař sundal brašnu a položil ji na stůl. Pak s úklonou odešel.

„Tak o co jde, strýčku?“

Biskup Jan Volek otevřel brašnu a vytáhl z ní svinutý pergamen. Markrabě poznal papežskou pečeť přivěšenou na listině. Nechápal, co může mít společné papež s Brnem, že to biskupa přinutilo přijet tak náhle.

Biskup podal markraběti listinu. „Čti!“

Markrabě se začetl do latinského textu a na tváři se mu usadil výraz překvapené nelibosti.

„Zatraceně,“ řekl a posadil se na židli s listinou spadlou do klína. „Co mám dělat?“

„Poslat Markétu pryč. Nic jiného ti neporadím. Ovšem pokud nechceš mít problém s papežem. To by se nehodilo ani tvému bratru Karlovi.“

„A kam?“ zeptal se markrabě bezradně.

„Mám jeden návrh,“ pokrčil biskup rameny. „Myslím, že bude pro tebe přijatelný.“

„Jaký?“

„Klášter v Pustiměři,“ navrhl biskup. „Je to dvě hodiny koňmo, můžeš tam za ní jezdit, jak se ti zlíbí.“

„Nebude mít papež námitky, že je tak blízko?“

„Avignon je daleko,“ zasmál se biskup. „Abych pravdu řekl, papež ani neví, kde Morava leží, natožpak aby měl ponětí o nějakých vzdálenostech mezi městy.“

„Dobře,“ rozhodl se po chvíli markrabě. „Připravím ji na to. Řekněme… tak za týden ji do kláštera přivezu.“

„Souhlasím,“ přikývl biskup. „Hned papeži pošlu list, že markraběnka je již v klášteře.“

„Dobře, strýčku, a zařiď prosím i to druhé, aby se ke mně mohla Markéta co nejdříve vrátit. Je mi jedno, kolik ten dispens bude stát.“

„Spolehni se, synovče,“ ubezpečil ho biskup.

„A děkuji ti, strýčku, za tu Pustiměř.“

Pustiměřský benediktinský klášter založil společně s tehdy ještě markrabětem Karlem před deseti lety právě Jan Volek k uctění památky své nevlastí sestry Elišky Přemyslovny. První abatyší se stala Alžběta, levobočná dcera krále Václava III. a Volkova neteř. Ta před třemi lety zemřela a novou abatyší byla jmenována Anežka, schopná žena, která klášter vedla k rozkvětu.

Klášter byl pohodlný a benediktinská řehole nebyla příliš přísná, takže se hodil i pro dočasný pobyt markraběnky, nenavyklé na řeholní život.

„Abatyše o tom už ví,“ řekl ještě Jan Volek. „V březnu pojedu do Branibor k markraběti Ludvíkovi pro říšské korunovační klenoty,“ přešel biskup ke státním záležitostem. „Rozhodl se, že je předá tvému bratru Karlovi.“

„Opravdu?“ potěšil se Jan Jindřich. Karel, král český, byl také králem německým, a tedy měl na držení říšských korunovačních klenotů nárok.

„Povedu poselství a budu mít na starosti jejich bezpečný převoz. Ještě nevím, kolik mužů se mnou pojede, ale málo jich nebude. A považuj tuto informaci za tajnou. Bude lepší, když o tom převozu bude vědět co nejméně lidí.“

Markrabě přikývl, že je to samozřejmé. Po zuby ozbrojený průvod by zdolala jen stejně velká, ne-li větší armáda, ale čert nikdy nespí.

„Král chce říšské korunovační klenoty vystavit o Velikonocích na hradě, aby se na ně mohli podívat všichni lidé, kteří o to budou mít zájem. Je to jeho dárek svému lidu k největším křesťanským svátkům.“

Markrabě neodpověděl, ale bylo jasné, že o něčem přemýšlí.

„Stalo se něco?“ podíval se na něho strýc.

„Je to dobrý nápad s tím dárkem k Velikonocům,“ odpověděl markrabě. „Já budu v Brně prožívat první Velikonoce, a tak bych mohl Brňanům také nabídnout něco zajímavého.“

„A co pašijové hry na trhu?“ nadhodil biskup Jan.

Markrabě se na něho překvapeně podíval.

„Nemyslím takové ty taškařice, jaké se poslední dobou předvádějí v Praze,“ dodal biskup trochu znechuceně. „Říkají tomu, tuším, Mastičkář a polévají tam Židovi zadek výkaly. Myslím hru Tři Marie.“

„Ale kdo mi zaručí, že tam herci nevnesou nějaké nepřístojnosti?“ váhal markrabě. „Chci, aby hra byla důstojná, i když se bude hrát na trhu.“

„Pošlu ti kejklíře, kteří pašijovou hru Tři Marie hráli loni v Olomouci. U těch ručím za to, že hra bude důstojná.“

„Dobře, strýčku,“ přikývl markrabě. „A jak se má Karel? A co malý Václav a královna Anna?“

Naposledy svého bratra a švagrovou viděl v lednu, kdy se jim narodil syn Václav. První mužský dědic Českého království. Křtiny byly velkolepé.

„Vše je v nejlepším pořádku,“ odpověděl biskup. „Mluvil jsem s králem před týdnem.“

„Co říká na dispens?“ zeptal se Jan Jindřich. Bylo mu jasné, že strýček biskup zpravil o dispensi i krále.

Biskup pokrčil rameny. „Ještě nevím. Posla jsem vyslal včera, když jsem dispens dostal. Odpověď mě bude čekat při návratu.“

Markrabě přikývl. Věděl, že král Karel udělá všechno pro to, aby jeho sňatek s Markétou platil. Měl zájem připoutat Markétina otce Mikuláše II. Opavského ještě více k České koruně a využít jeho dobré vztahy se slezskými knížaty.

„Papež mohl přece vydat dispens k povolení našeho sňatku dodatečně,“ neodpustil si Jan Jindřich komentovat papežovo rozhodnutí. „Celá ta šaráda je zbytečná!“

Biskup Jan Volek si povzdechl. Dvorské intriky v Avignonu rád neměl, ale tady byla chyba zjevně na straně Lucemburků.

„Na to jste neměli zapomenout, milý markrabě,“ pokáral ho mírným hlasem. „Žádost o dispens je nutnost, to přece dobře víš. Papež nemá rád, když se jeho stolec obchází, i když je to jen nedopatřením.“

„A je obklopen mnoha lidmi, kteří mu rádi připomenou, jak se to se spřízněností novomanželů má,“ řekl markrabě ironicky.

„Je to jejich práce,“ pokrčil biskup rameny. „Pořádek je pořádek. Ačkoliv máš pravdu. Mohl jen upozornit a vydat dispens po žádosti, kterou bys teď poslal, aniž by musela Markéta opustit Brno.“

„Tak co je v tom?“ chtěl vědět markrabě.

„Vztah mezi papežem a králem Karlem už není tak vřelý jako před lety,“ pousmál se biskup Jan.

Papež Kliment VI. usedl na papežský stolec před osmi lety a právě on se zasloužil o povýšení pražského biskupství na arcibiskupství dva roky nato. Znal krále Karla velmi dobře, protože byl před lety učitelem jeho samotného i jeho první ženy Blanky z Valois, když byli ještě dětmi.

„Karel už není to povolné dítě, má vlastní rozum a cíle, což se papežovi moc nelíbí,“ dodal biskup. „Ale nesuď, synu, abys nebyl souzen.“

Markrabě si myslel své, ale nedal to najevo. Měl strýčka rád a nechtěl mu přidělávat starosti tím, že má kacířské myšlenky. Všichni totiž věděli, že papež Kliment VI. vystupuje spíše jako světský kníže, který se nezříká žádných radostí života. Byl vzdělaný a miloval umění a učené polemiky, rozšiřoval avignonskou papežskou rezidenci a umělecké sbírky, jen duchovnost mu byla vzdálenější než vrcholky Alp.

„Trpělivost přináší růže,“ usmál se biskup Jan, jako by věděl, co jeho synovci chodí po mysli.

„Jak se ti daří budovat dvorskou kancelář a dvůr?“

„Jde to pomalu,“ přiznal Jan Jindřich. „Nechci nic uspěchat. Chci mít kolem sebe lidi, kterým můžu věřit. Samozřejmě dám přednost například Kravařům.“

„S Pernštejny počítáš?“ nadhodil biskup Jan. Rod Pernštejnů byl velmi početný a dělil se do několika větví. „Pánové z Kamene, Aueršperku, Jakubova… To všechno je jeden rod a drží při sobě. A bylo by dobré, kdyby drželi i při tobě.“

„Můžu dát funkce jen několika z nich,“ odpověděl Jan Jindřich s povzdechem. „Které by se pro ně hodily?“

„To nechám na tobě,“ pokrčil biskup Jan rameny.

„Tak mi aspoň poraď, strýčku, kterého Pernštejna si pustit nejblíž?“

„Jimrama z Pernštejna,“ odpověděl biskup Jan po chvilce váhání. „Je zodpovědný a má v rodě velké slovo. Když bude spokojený, ostatní Pernštejny srovná.“

„Budiž,“ přikývl markrabě. „Napíšu Jimramu z Pernštejna, ať se dostaví k audienci. Do té doby něco vymyslím. Až bude dvůr v chodu, jistě přijmu i další pernštejnské pány.“

„Určitě budeš s jejich službami spokojený,“ řekl biskup Jan. „Jsou výborní rytíři a v boji se jim málokdo vyrovná.“

„Doufejme, že v zemi bude klid,“ odpověděl markrabě. „Pokud chci, aby Morava bohatla, musím mít hlavně dobré a loajální úředníky.“

Jiskra se dnes vzbudil pozdě. V místnosti byl sám. Měl hlad. Kdyby chtěl, mohl jídávat s rodinou rybáře Jaroslava, stejně jako rodina pacholka Zdeňka. Ovšem musel by připlatit a to by se mu nevyplatilo. Spoustu večerů, nocí a rán netrávil v dvorci, takže by jídlo propadlo. Teď tedy vstal a vyšel ven. Opláchl si obličej ve džberu s ledovou vodou, již potaženou zmrzlým křehkým škraloupem, kterou měl Zdeněk nachystanou pro napojení zvířat. Štípala jako čert, ale Jiskru dokonale probrala. Na hnědé vlasy, nakrátko ostříhané, si nasadil svou nezbytnou hučku a pak beze slova vyšel z dvorce a zamířil k Židovské bráně.

Prošel městem až do Běhounské čtvrti. Jeho cílem pro dnešek byla hospoda U Zlaté lilie. Patřila k těm počestnějším, kde mohl vyhrát dobré peníze. Bylo krátce před polednem a v hospodě se nacházelo pár trhovců, kteří již prodali své zboží a na cestu domů se chtěli posilnit. A právě ti Jiskru zajímali. Posadil se k volnému stolu, objednal si pivo a kus masa s chlebem u kypré Julie. Nevídala ho tu ráda, vypadal příliš odrbaně na slušného člověka, ale nikdy ho nevyhnala. Někteří hosté měli o hru v kostky zájem a ona věděla, že s Jiskrou nebývají potíže.

Jiskra jedl a sledoval hosty. Všiml si jednoho, kterého tipoval na hráče. Vytáhl z torničky kalíšek s třemi kostkami a se zahrkáním ho postavil na stůl. Jeden z trhovců se na ten zvuk chytil, i když to nebyl ten, u kterého to Jiskra předpokládal. Šlachovitý mužíček zvedl hlavu a točil ji po tom lákavém zvuku. Jiskra mu vyšel vstříc. Strčil do pohárku, až se převrhl a kostky se z něho vysypaly. Mužíčkovi se oči horečnatě zaleskly a chtivě hltaly tři červené kostky s černými puntíky. Vypadaly jako obrovité berušky lezoucí po stole.

Mužíček vstal od svého stolu, u něhož seděl s dalším trhovcem. Ten ho znepokojeně chytil za ruku.

„Ne, Tomáši!“

Tomáše se však už zmocnil trans a neviděl, neslyšel nic jiného než obraz a posléze hrkavý zvuk tří berušek narážejících na stěnu pohárku, když je Jiskra hodil dovnitř. Mužíček se přesunul i s korbelem piva k Jiskrovi.

„Zahrajeme si?“ zeptal se Tomáš Jiskry a posadil se k jeho stolu.

„Vyzýváš mě?“ zeptal se Jiskra jakoby bez zájmu.

„Vyzývám,“ plácl dlaní do stolu Tomáš.

„Znáš pravidla? Kterou verzi chceš? Moravskou, českou, německou nebo vlašskou?“

„Asi tu naši, moravskou,“ řekl mužík nejistě. „Tři jedničky vyhrávají.“

Jiskra přikývl, i když to byla verze vlašská.

„Začneš?“ podal kalíšek Tomášovi.

Ten ho lačně vzal a kostky v něm míchal se slastným výrazem v očích, jako by v rukou držel překrásnou ženu nebo tu nejlahodnější laskominu. Pak kalíšek převrátil a položil dnem vzhůru na stůl. Odkryl kostky a dychtivě se na ně díval. Postupka 4, 5, 6. Spokojeně se usmál. Zato Jiskra mrzutě svraštil obočí. Bylo málo pravděpodobné, že tuto hru vyhraje. Hodil. 1, 3, 4. Tomáš se šťastně zasmál.

„Kolik za jeden hod?“ zeptal se Jiskra otráveně.

„Kolik máš?“ díval se Tomáš pochybovačně na jeho šaty. Nepsané pravidlo znělo, že člověk nesmí prohrát víc, než stojí jeho šaty. Městská rada se tak snažila zabránit tomu, aby nezodpovědní muži ožebračovali své rodiny. Jinak by mohl být takový muž popotahovaný městskou radou za hazard. A Jiskrovy šaty o malé movitosti svého majitele vypovídaly dostatečně. Zato šaty Tomáše byly mnohonásobně dražší. Nebyly sice z nejkvalitnější látky, ale byly nové a čisté.

„Mám pár grošů,“ mávl Jiskra neurčitě rukou.

„Tak jeden hod – jeden groš,“ navrhl Tomáš.

Jiskra váhavě přikývl a vytáhl z hubeného váčku u pasu groš, položil ho na stůl a jedním prstem ho posunul k Tomášovi. Ten vnímal zvuk mince sunoucí se po stole jako nebeský chór. Pak vzal kalíšek a třepal s ním hodnou chvíli, jako by se nemohl chrastění kostek nabažit. Hodil 5, 5, 6. Spokojeně přivřel oči. Součet 16.

Jiskra protřepal kostky a vrhl. 1, 3, 6. Součet 10. Další groš se přestěhoval z Jiskrova váčku na stůl před Tomáše.

Ten hodil znovu. 2, 3, 5. Součet 10.

Nyní byl na řadě Jiskra. Hodil 1, 5, 5. Součet 11. Jeden groš se vrátil k němu.

„Tomáši, pojď domů,“ řekl mu jeho kamarád od vedlejšího stolu.

„Počkej, jen pár hodů,“ mávl po něm Tomáš rukou jako po obtížném ovádovi.

Jeho kamarád pokračoval mlčky v jídle, ale na tváři mu bylo vidět, že ho sužují obavy.

Tomáš pak vyhrál ve třech následujících hodech tři groše. To už bylo celkem pět grošů, které od Jiskry získal. Dostával se do varu. Jenže po následujících deseti hrách měl Jiskra na své straně sedm grošů, tedy i dva Tomášovy. A v dalších hrách ho obehrál o další tři groše.

„Tomáši, prohrál jsi pět grošů!“ zanaříkal najednou jeho kamarád. „To jsi dnes vydělal. Pamatuj na ženu a děti. Čekají na peníze i na tebe. Co jim řekneš? A máš splácet dluh naší paní. Ta čekat nebude!“

Ta slova s Jiskrou trhla, ale Tomášovi bylo jedno, co mu jeho druh říká. Chtěl hrát. „Ještě pár her a vyhraju to zpátky.“ A opravdu. V následujících hrách vyhrál zpět dva groše.

Kamarád vstal, stoupl si za Tomáše a pozoroval, jak Jiskra třepe kalíškem, aby kostky dobře promíchal. Vtom k němu Jiskra vzhlédl, protože měl pocit, že ho ten muž provrtává očima. Jiskra byl falešný hráč a měnil kostky. Pokud by ten muž prohlédl jeho fígle a nahlásil by to rychtáři, Jiskra by se se zlou potázal. Za falešnou hru byly přísné tresty. Muž sice pozorně sledoval Jiskrovy ruce, zřejmě nebyl tak důvěřivý jako Tomáš, ale jakmile si všiml jeho tmavě modrých očí, přestal být pozorný a udiveně si Jiskru prohlížel. Jiskra oči okamžitě sklopil. Ještě chvíli hrkal kostkami v kalíšku, ale už jimi nehodil. Sbalil kalíšek i s kostkami do torničky. „Končím.“

„Ne!“ vyhrkl Tomáš. „Teď když vyhrávám?“

„Ne, musím. I na mě čeká žena,“ vymýšlel si Jiskra.

Hostinská Julie ho sjela uznalým pohledem. Myslela si, že nechce trhovce oškubat o celý jeho výdělek. Ovšem Jiskra byl dalek toho, brát ohled na trhovce. Znepokojil ho ten zkoumavý pohled jeho kamaráda. Nepamatoval si, že by toho muže kdy viděl, ale zdálo se, že muž něco větří, jako by vzpomínal, kde podobné oči viděl.

„Tak, pánové, konec!“ pomohla Julie Jiskrovi ukončit hru. „Prý se tu dnes hodlá zastavit rychtář. Nechci, aby viděl, že se tu hraje v kostky už v poledne.“

Tomáš mrzutě vstal a aspoň pohledem se rozloučil s třemi groši, které skončily v Jiskrově váčku. Oba trhovci pak zaplatili a odešli z hospody. Jiskra dopil své pivo a také zaplatil.

„Co ty jsi za hráče, Jiskro?“ zadívala se na něho Julie. „Tolikrát jsi tady oškubal trhovce o poslední groš. Proč jsi tohohle dnes ušetřil?“

„Neušetřil,“ odpověděl. „Ty jeho šaty stály tři groše. Jinak bych přece porušil pravidla hry.“

„Já bych je ohodnotila na víc,“ pokrčila rameny a postavila před něho ještě jeden korbel. „To máš ode mě. Ale už sem nechoď, Jiskro.“

„Děkuju, ale pivo už nechci. Musím mít jasnou hlavu.“

Vstal a vyšel ven z hospody. Zamířil k Měnínské čtvrti do hospody U Veverky. Maně se však ohlížel, jako by ho stále pronásledoval ten zkoumavý pohled neznámého trhovce.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

I.

II.