B. M. Horská

PACH SMRTI

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© B. M. Horská, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-6293-9

Inspiraci k napsání tohoto příběhu jsem našla ve světě, ve kterém žijete Vy i já. Budou-li Vám něco konkrétního připomínat některé postavy, jména, místa, události a souvislosti, je to pouze náhoda.

Tato kniha vznikla za pomoci mnoha lidí. Především děkuji své rodině a přátelům za podporu a trpělivost. Také děkuji kritickým čtenářům Evě Č., Evě Skalníkové, J. Zdráhalové, Jiřině C., Monice Geply, Sonje J., Jaroslavu V. a Jiřímu C. za jejich cenné rady a postřehy.

Rychle se stmívalo. V dálce na obzoru se rozsvěcela malá světélka, která po chvíli vytvořila žhnoucí mihotavý proužek. Tam v dálce začínala civilizace. Tady jako by už nebyla. Zůstalo tu už jen to, co se s ní neslučovalo. Z mihotavého proužku vyzařovalo teplo, ale tady, tady už zbyl jen chlad.

Pocit únavy, těžko říct zda více psychické nebo fyzické, ale spíš obojí, protože tělo už vlastně fungovalo jako automat, bylo nutné překonat. Vždyť konec se už milosrdně blížil. Klíček otočený v zapalování nastartoval chraplavý zvuk motoru. Z nedaleké mírně zapáchající homole se zvedlo hejno křídel. Reflektory vozu se rozsvítily teď už do úplné tmy. Úlek se projevil píchnutím u srdce. Pocit samoty byl najednou relativní. Desítky malých a lesklých párů očí se upíraly do reflektorů. Na malou chvíli ustal všechen pohyb. Pak se tělíčka začala znovu hemžit.

I

2010, leden

Lednové středeční ráno bylo sychravé. Teplota však jako většinu zimních dní neklesla pod bod mrazu, a tak krajinu obklopovalo typické anglické lezavé vlhko. Sníh už na silnici neležel, asfalt od rána do večera stabilně vypadal, jako by ho právě před chvilkou někdo vytřel hodně mokrým hadrem na podlahu. Auto se naštěstí po vlhkém povrchu pohybovalo bezpečně. Na polích obklopujících silnici spojující Newport Pagnell a North Crawley se však ještě povalovaly rozsáhlé šedavé ostrovy rozmoklého sněhu. Byly to pouze chabé důkazy připomínající roční období, které inspektorka Elen Jollyová měla tak ráda. Vlastně ho Elen spíše mívala ráda. Po mnoho let už jí hlavně připomínalo radovánky prožívané v dětství, se sestrou a rodiči. Nekonečná bílá peřina pokrývající všechno, kam oko dohlédlo. Po škole řádění na saních a koulovačka. Tady i lehký poprašek sněhu snad každého obtěžoval.

Sníh do Anglie většinou dorazí každou zimu, ale ve skromném množství a jakoby omylem. Angličané působí dojmem, že si s ním neví rady, pomyslela si Elen. Zdá se, že jen trpně čekají, až rychle zmizí. Města jen tak tak zvládají občasný posyp ulic, ale nikdy ne chodníků. Ráno lidé nasednou do aut, bez zimních pneumatik a absolutně bez úmyslu a snahy přizpůsobit se živlu, hnáni myšlenkou, že je naprosto nezbytné se za každou cenu dostavit na pracoviště. Pokud zvítězí a dorazí na svoji židli, tváří se, jako by se nic nedělo, snad kromě povzdechnutí během obědové pauzy na „opravdu příšerné počasí“. Ke konci dne všichni v přibližně stejnou dobu skočí do auta, aby ke sněhové kalamitě ještě vytvořili dopravní zácpu. Auta pak někde na cestě nechají stát uprostřed dálnice. Když se setmí, dobří lidé v přilehlých vesnicích prokřehlé řidiče ubytují ve spartánsky strohých školních tělocvičnách. A opět se pouze čeká, až sníh sám od sebe zmizí.

Elen si vybavila včerejší zprávy a v nich ty nešťastné obličeje lidí zabalených do zapůjčených dek, vydávající svědectví o prožitých strastech. Nemohla se ubránit lehkému pobavení. Nejvíce jí v hlavě utkvěla reportáž o manželském páru, který se do práce prodíral údajně téměř dvacet mil pěšky mlhou a sněhovými závějemi, vyzbrojen pouze nordickými hůlkami a oblečením pro náročné alpinisty. Manželé s urputným výrazem ve tváři a ošlehaní větry si v tělocvičně místní školy právě rozkládali vlastní stan a spacáky. Stan samozřejmě kvůli soukromí.

Vzpomínka ji na malou chvilku odpoutala od dnešního rána, které vůbec nezačalo dobře. Nejdříve ji vzbudil telefonát od Oli z Berlína. Dceři je špatně, opět se ozývají komplikace po dva roky staré operaci slepého střeva.

„Mami, od včerejška mě zase bolí břicho,“ byla Oliina první věta. „Přijedete se na mne podívat? Stýská se mi.“

Elen své dceři horlivě přislíbila, že přijedou o víkendu. To ještě nevěděla, že za hodinu nato pojede touto silnicí na místo, kde byla dnes ráno nalezena mrtvá žena. S rodinným víkendem v Berlíně to nevypadá dobře.

Žena, stáří čtyřicet až čtyřicet pět let, střední postavy, pravděpodobná příčina úmrtí – náraz motorového vozidla. To zřejmě oběť odhodilo z vozovky asi dva metry stranou, kde se tělo skutálelo po krátkém svahu sestupujícím k úzkému potoku. Přiložené fotografie z místa nálezu těla ukazují, že žena ležela s hlavou v potoce a s obličejem ve vodě. Nález oznámil řidič linkového autobusu číslo 17A, který jel z Bourne Endu přes North Crawley do Newport Pagnellu. Oběť na sobě měla zcela promočené šaty i boty. To nasvědčuje tomu, že na místě ležela poslední dva dny. Před dvěma dny totiž neočekávaně napadlo asi deset centimetrů sněhu, který vydržel ležet až do včerejšího odpoledne. Pak nastala náhlá obleva. Je tedy možné, že sníh tělo po nehodě zakryl, a kolemjedoucí řidiči ho tak až do oblevy nemohli vidět. U ženy nebylo nalezeno nic, podle čeho by ji bylo možné identifikovat. Neměla kabelku, peněženku ani mobil.

Zvláštní, řekla si pro sebe Elen skloněná nad protokolem sepsaným dnes ráno, já mám po kapsách vždy spoustu papírků a bez mobilu nevynáším ani pytle s odpadem před dům. A tahle paní u sebe neměla nic a přitom šla pěšky místy, kde se chodci obvykle nevyskytují. Pro pěší to není příjemná cesta. Silnice je úzká, plná zatáček, bez krajnice, na mnoha místech ukončená poměrně vysokým obrubníkem. Elen si vzpomněla, jak ráno jela na místo, kde žena ležela. Těsně za zatáčkou, do které vjela poměrně rychle, se před ní náhle vynořil cyklista v křiklavě žluté bundě. Měla co dělat, aby rychle přibrzdila. Na okamžik sice uvažovala, že ho předjede, vtom se ale v protisměru vynořil autobus. Při náhle zpomalené jízdě za kolem si uvědomila, že kdyby se cyklistu přece jen rozhodla předjet a rychle se vrátila do svého pruhu, aby se včas vyhnula protijedoucímu autobusu, cyklistu by pravděpodobně nebezpečně natlačila na obrubník. Přestože Elen zbožňovala rychlou jízdu, byla se svou reakcí spokojená. Měla ráda pocit zodpovědného chování.

Náhle se ozvalo zaklepání na dveře. „Dali jsme inzerát do Citizenu, nikdo zatím podobnou ženu v Milton Keynes a okolí nehledá, případ jsem předal koronerovi. Nejdřív se nám ale může ozvat v pondělí, protože doktor Jay má chřipku… Co si o tom všem myslíš, Elen?“ zahalasil podsaditý muž s hrnkem kávy v ruce, který právě vstoupil do kanceláře.

„Dokud nezjistíme její totožnost, nemyslím si nic, Steve. Ta žena pravděpodobně nemůže být z daleka. Musíme doufat, že ji někdo hledá a ozve se. Snad nám také více napoví koronerovo vyšetření.“ Elen věděla, že mluví zbytečně. Steven byl zkušený policista. Nechtěla začít předčasně spekulovat. „Našli chlapi něco v okolí?“

„Zvláštní je, že vlastně nenašli vůbec nic. A dovoluji si ti připomenout, Elen, že v týmu techniků pracují také dvě ženy. Přitom tým, který prováděl vyšetřování na místě činu, byl v plné síle. Původně to sice vypadalo, že dva budou pro nemoc chybět. Alex proto povolala dva členy týmu z policejní stanice v Leighton Buzzardu, kteří nám obvykle vypomáhají. Když dorazili do práce, ukázalo se, že se do služby dostavili i ti dva uzdravení. Podle záznamu vyšetřování postupovali pečlivě a přesně podle pravidel. Pochybuji, že by jim něco závažného uniklo.“

Steven popošel k oknu, krátce se odmlčel, otočil se a opřel se zády o parapet.

„To auto, pokud to tedy bylo auto, co ji srazilo, se pravděpodobně vůbec nepoškodilo. Nenašli jsme ani žádné otisky pneumatik. V době, kdy jsme se na místo nehody dostali, byl sníh tak rozbředlý, že pokud pod ním byly nějaké stopy, tak se smyly. Zůstaly-li na sněhu, rozbředly tak, že se nedalo nic zjistit. Vzpomínám-li si dobře, tak před tím, než začalo sněžit, bylo několik týdnů velké sucho. Nespadla ani kapka. Povrch byl tedy velmi tvrdý. Těžko by na něm vznikly jakékoliv otisky stop.“

II

Let plný turbulencí se chýlil k závěru. Pohled z okna nabízel pouze dvě barvy. Šedou, tu v mnoha odstínech, a vlhce jasnou zelenou. Zelená stále nabývala na objemu a patřila převážně travnatému povrchu pevniny. Studené šedivé odstíny patřily těžkým a vodou nacucaným mrakům, které působily dojmem, že na pevninu za okamžik spadnou a nadobro ji pohřbí pod hladinou moře.

„Good bye sun, good bye blue sky. Welcome to Britain, v krajině zimních depresí,“ zamumlala si pro sebe Rachel.

Letadlo se připravovalo k přistání. Pohledem zkontrolovala, zda jsou dcery opřené o sedadlo a pak hlavu zatlačila do opěradla. Raději zavřela oči. Létání neměla ráda. Cestování ovšem ano. Snažila se uvolnit. Tentokrát si doopravdy potřebovala odpočinout. Vypnout, změnit prostředí. I když ideální by bývalo bylo, kdyby mohla odjet sama bez rodiny. Lizzy jí dělala problémy. Netušila, že třináctý rok jejího života, života do té doby bezproblémové dívky, bude tak stresující.

Rachel svoje děti bezvýhradně milovala. Od narození Toma uplynulo téměř deset let. Do práce se Rachel vrátila, když bylo Tomovi osm. Pracovala ale jen na částečný úvazek. Její práce pomocné učitelky ji sice velmi bavila, ale byla finančně nezajímavá. Lépe řečeno – nepracovala kvůli penězům. Nepotřebovala to. Co potřebovala, bylo, aby její děti věděly, že je tady pro ně. Když se Lizzy v jedenácti letech rozhodovala, na jakou střední školu půjde, celá rodina se shodla, že Lizzy půjde do místní školy v jejich spádové oblasti. Mohla se sice pokusit udělat zkoušku do jednoho z vysoce žádaných gymnázií v okolních městech, znamenalo by to ovšem každodenní přípravu po dobu minimálně jednoho roku a zakončenou speciální zkouškou. Ani její úspěšné složení však místo ve škole automaticky nezajišťovalo. A pokud by ji přijali, znamenalo by to strávit denně tři hodiny cestováním autobusem. Možnost dát Lizzy do jedné z bližších soukromých škol také nechali otevřenou. Platit školné si dovolit mohli, stejně tak si ale všichni uvědomovali, že tyhle peníze mohou utratit za luxusní dovolené, na které si už vlastně dávno zvykli. Navíc – nikdo nechce platit, když nemusí. Sousedův Ben do místní školy chodil, líbilo se mu tam a nyní v téměř šestnácti letech se připravoval na zkoušky GCSE s očekáváním těch nejlepších výsledků.

Zpočátku se také jako výhoda zdálo i to, že škola byla jen pět minut jízdy na kole od domu. Když ale Rachel ve škole začala pracovat a tedy dojíždět autem, Lizzy začala jezdit s ní a zpět k cyklistice se už přemluvit nenechala. Kromě lyžování a jízdy na plachetnici, ve které byla Lizzy přebornice, ji sport nijak nezaujal. Také se nechtěla po cestě do školy zpotit. Lizzy byla velká parádnice. Měla ráda drahé šaty. Rachel s tím byla smířená, ale sama takové potřeby neměla. Ano, ráda nakupovala – vlastně až přespříliš, ale neměla potřebu luxusu, pokud jde o oblékání. Ve své školní třídě Lizzy nezapadla, jak by také mohla. Ve třídě byl pestrý vzorek místní populace, ovšem zredukovaný o ty děti ze středních vrstev, jejichž rodiče školu vnímali jako příliš „socialistickou“ a své potomky zapsali do jiných, konzervativnějších škol.

„V mojí třídě vůbec nikdo nejezdí lyžovat do Alp“, stěžovala si někdy Rachelina dcera. Rachel by však k Lizzy byla nespravedlivá, kdyby tvrdila, že tohle byl hlavní důvod, proč ze školy odešla. Lizzy prostě chtěla být nejlepší a chtěla za to být oceňována. Hodiny trávila nad úkoly, na kterých učitelé doporučovali strávit minuty. Lizziina odevzdaná práce musela být vždy perfektní. Učitelé se však její úkoly až příliš často ani nesnažili opravit. Absolutním vrcholem pak bylo, když na konci minulého školního roku Lizzy ani nedostala vysvědčení – přišlo poštou až druhý týden prázdnin. Celá rodina byla školou absolutně rozčarovaná.

Od začátku posledního školního roku nemohla Rachel Lizzy dostat ráno z postele. Každé ráno Lizzy svoje rodiče prosila, aby ji ze školy vzali pryč. Rachel ji nejdřív přemlouvala, pak jí vyhrožovala a také se snažila ji přemístit do jiné třídy. To se bohužel nepodařilo. Takže teď, po Novém roce, její dcera nastupuje do soukromé školy, kde bude nosit opravdu odpornou a neskutečně drahou uniformu a její učitelé budou připomínat klony Margaret Thatcherové. Na školních shromážděních se budou modlit a celá tahle legrace jim kvůli výdajům za školné a uniformu zkrátí o čtrnáct dní jejich luxusní letní dovolenou na jachtě. Už vůbec si nechtěla připomínat skutečnost, že Lizzy má ještě dva sourozence, které jejich rodiče nemohou ošidit, až se budou rozhodovat o vyšší škole. Ach jo. Tyhle myšlenky si Rachel přece zakázala. Po cestě na dovolenou ano, po cestě z dovolené už NE.

Rachel se svou desetidenní dovolenou na Kypru vyhnula nutnosti hostit příbuzné krocanem a ostatním typicky anglickým a náročně připraveným tradičním vánočním jídlem. Teď ale byla ráda, že už je zpátky doma ve své kuchyni. Nad šálkem kávy si začala prohlížet došlou hromadu pošty. Nejdříve poštu systematicky rozdělila na hromádky. Na jednu ukládala místní noviny, na druhou úřední poštu a na třetí obálky, většinou barevné a různých velikostí, které podezírala z toho, že obsahují vánoční přání. Rachel se ale do otvírání obálek ještě vůbec nechtělo. Jako kdyby otvírání obálek a zabývání se jejich obsahem znamenalo definitivní konec dovolené, který Rachel chtěla ještě trochu oddálit. Vzala si proto poslední výtisk novin, tedy spíše místního reklamního plátku, a ostatní rovnou hodila do růžového pytle na recyklaci. S nedopitou kávou prošla do obývacího pokoje, kde zbytek rodiny začal s desetidenním zpožděním rozbalovat vánoční dárky. Sedla si co nejblíž krbu, ve kterém to příjemně praskalo. Přestože Rachel neměla Vánoce v lásce, těšil ji pohled na radostně rozzářené tváře jejích dětí i Andyho. Nedokázala však tu radost prožít stejně jako oni. Najednou jí přišlo trochu trapné, že si s sebou z kuchyně přinesla noviny. Rozhodla se raději je odložit. Když noviny pokládala na malý příruční stoleček, pohled jí ulpěl na jedné fotografii z titulní strany. Pozorněji se na ni zadívala a rychle přečetla krátký článek vedle ní.

„Tohle nemůže být pravda,“ vyhrkla Rachel hlasem, který prozrazoval právě utrpěný šok, a noviny podala překvapenému Andymu. Pak vstala a rozběhla se pro kapesník. Po tvářích se jí řinuly slzy.

III

Philip Long chvílemi střídavě nervózně popocházel po své kanceláři a usedal k počítači. Bylo toho ještě hodně, co bylo třeba zařídit před výjezdem do terénu. Kdy byl vlastně naposledy odebírat vzorky? Přes značné úsilí si nedokázal vzpomenout. V posledních letech měla tuto činnost na starosti hlavně jeho podřízená Gill se studenty. Některé součásti odběrové aparatury byly velmi těžké. Dobře si vzpomínal, jaké to bylo, když taková měření musel provádět sám. Dostat aparaturu na místo odběru často znamenalo vláčet těžké bedny několik desítek metrů od zaparkovaného auta. Proto mu poslední dobou, když s Gill plánoval odběry, bylo trochu trapně při představě, že Gill pojede odebírat vzorky s nějakou studentkou. Phil si uvědomoval, že tohle nebyla práce pro ženy. Jenže on jim jejich kariéru nevybíral, to ony si ji zvolily samy. Vždyť Phil sám si svoji kariéru také představoval jinak. Práce univerzitního učitele a výzkumníka. Čekal tvůrčí svobodu a kontakt s inteligentními lidmi. Co se z toho všeho stalo? Honba za penězi na projekty, aby se na fakultě mohl vůbec udržet. Shánění peněz mu zabralo všechen čas. Čas, o kterém si původně myslel, že bude moci věnovat tvůrčí práci. Stejně na to neměl, nikdy nedokázal vymyslet nic opravdu originálního. Prachy ale sehnat uměl. Pro sebe i pro univerzitu. To byla jeho přednost. Vyznal se.

Už dlouho mu vlastně výzkum nic neříkal, v nejnovějších otázkách oboru tápal, natož aby se zabýval nějakými praktickými drobnostmi ohledně terénních odběrů. Vždycky se alespoň ubezpečil, zda s sebou obě kolegyně mají potřebné ochranné pomůcky a hlavně holínky s ocelovými podrážkami, které zabraňují propíchnutí nohy. Největší strach měl hlavně z toho, aby se s ním nějaký student nebo kolega nesoudil. Otázky týkající se bezpečnosti práce aspoň odvedly pozornost od otázky přenášení aparatury.

Teď je ovšem všechno jinak. Gill mu před měsícem oznámila, že je těhotná a najít studenta, jehož výzkum by se alespoň částečně týkal obdobné problematiky, bylo prakticky nemožné. Musí zkusit nějakého naivku v prvním ročníku, který to bude brát jako zkušenost. Rozhodně však nehodlal utrácet peníze za pomoc z řad zaměstnanců.

Phil se vrátil ke svému počítači, aby našel e-mail od Roberta se seznamem součástí zapůjčené aparatury. Dokument odeslal do tiskárny na chodbě. Ještě musí objednat dopravu na naplánované datum a dohodnout se s laboratoří, kde vzorky po odběru nechají v případě, že se z měření vrátí po úředních hodinách. Nesmí na nic důležitého zapomenout. Náhle se ozvalo zaklepání na dveře.

„Vstupte.“

Do místnosti vstoupila žena: „Hezký nový rok, Phile! Budeš mít dnes odpoledne čas? Měli bychom probrat to téma na to Ph.D. o vlivu mikrobiální diverzity a stability na produkci metanu při anaerobní digesci. Musíme už urychleně vypsat inzerát nebo přijdeme o peníze.“

Philovi okamžitě a zdaleka ne poprvé blesklo hlavou, že mu snaživost téhle dámy dost leze na nervy. Byla dobrá, to ano, ale trochu moc chytrá na to, aby jí dělal šéfa. Vůbec teď neměl pomyšlení na jakoukoliv diskuzi. Až po tomhle plánovaném měření, ano, pak ano, pak už se snad bude moci soustředit…

„Promiň, ale vůbec dnes nemám čas, mám úplně plný diář, zastav se u Alison, ta má přehled o mém denním programu,“ snažil se být příjemný, jak jen mohl, ale nebyl si vůbec jistý, zda se jeho snažení neminulo účinkem.

„Za chvíli mám velmi důležité jednání a potřebuji si na ně ještě něco připravit.“ Chtěl se jí co nejrychleji zbavit, ale jak bylo jeho zvykem, snažil se to udělat pokud možno maximálně profesionálně. Raději se na ni ani nepodíval. Začal se přehrabovat v hromadě papírů na svém psacím stole.

„Tak dobře,“ řekla, ale viditelně byla velmi zklamaná. „Zkusím to tedy u Alison.“

Phila ještě napadlo, kdo asi vodí její děti ráno do školy, když je tak brzy v práci, asi má au pair, nebo že by manžel? Žena už ale byla pryč. Ani nezaznamenal, že by se rozloučila pozdravem. Uvědomil si, že on jí v samém překvapení zapomněl opětovat přání do nového roku. Mávl nad tím rukou. Vrátil se k počítači a podíval se do svého diáře, aby zkontroloval, co ho dnes ještě čeká.

IV

Elen dnes do práce přicházela trochu nervózní. Očekávala, že poté, co včera noviny uveřejnily informaci o nalezené ženě, se pravděpodobně konečně dozví, kdo ta žena je. Samozřejmě to bude šílená situace, ale tohle všechno už dávno důvěrně zná. Z osoby beze jména a příbuzných se najednou stane konkrétní člověk s rodinou, možná s dětmi. Najednou se vynoří životní příběh, který se roky ubíral bez očekávání náhlého a tragického konce. Svou roli v něm začnou hrát city. Každý policista s tím ale musí počítat a ubránit se stresu, který z toho při vyšetřování vzniká. Za léta u policie se stejnými a podobnými situacemi Elen nabrala bohaté zkušenosti. Nepřipadalo jí však, že by si na tyto situace zvykla. Takové myšlenky ji v podobných chvílích přepadaly vždycky. Doufejme, že se ale případ konečně pohne z místa, utěšovala se Elen. Vždyť si zatím ani nejsou jistí, zda ji skutečně srazilo auto.

Vstoupila do své kanceláře a rozsvítila světlo. Venku bylo pošmourno a v kanceláři šero. Přešla k oknu a dotkla se prsty pravé ruky radiátoru topení. Měla pocit, že se v místnosti ani netopí. Radiátor byl ale vlažný. Sotva dosedla na židli, do kanceláře vešel Steve:

„Dobré ráno, Elen, už máme adresu té ženy ze silnice na North Crawley. Už volali její dva sousedi. Poslal jsem tam Dala. Uvidíme, zda někoho zastihne. Doufejme, že ještě nebudou všichni v práci. Je přímo z Milton Keynes, z Linfordu, bydlela na High Street s rodinou. Dítě muže, který volal, chodí do školy se synem té mrtvé.“

Za hodinu se sešli Elen, Steve a Dal v Elenině pracovně.

„Doma u oběti jsem nikoho nenašel. Trvalo mi to nějakou chvíli někoho zastihnout. Pak se z obchodu vrátila jedna důchodkyně, paní Howardová. Říkala, že v čísle 8 bydlí už asi pět let manželský pár se třemi dětmi. Nejsou to ale Angličané, jsou z východní Evropy, snad z Polska nebo odkud. Domnívala se ovšem, že teď už několik dní nejsou doma. Normálně je prý vídává téměř každý den, hlavně děti na cestě do školy. Mimochodem, mají dva kluky a jednu holčičku. Tedy vlastně kluci jezdí do školy a holčička ještě chodí do školky. Paní se prý jmenuje Veronika a její manžel Paul. Příjmení neznala, ale mám jména dětí a školy, do kterých chodí, musím tam ale osobně, po telefonu mi žádné informace nedají, takže mizím,“ dokončil Dal zprávu o svých zjištěních a pak se trochu plaše podíval na své nadřízené.

Výraz jejich tváří poměrně jasně naznačoval, jako by už včera bylo pozdě. Neříkali ale nic, vždyť Dal se na kriminálce teprve zaučoval a oni věděli, že v kritice musí postupovat podle přesných pravidel. Nepadlo jediné slovo kritiky. Dal si však byl naprosto jistý, že na příští pravidelné schůzce se stejnými lidmi, ale v roli jeho školitelů, si to za pomalé zjišťování jmen a pořádání schůzí za účelem sdělování polovičatých informací pěkně slízne. Dalovo zkušební období u policie ještě neskončilo. Radši popadl notes a vyběhl z kanceláře.

„Musíme si s tím klukem promluvit,“ pronesl polohlasem Steve, „zdá se mi příliš zbrklý.“

„Kde myslíš, že rodina Veroniky je?“ snažila se ho Elen vrátit k hlavnímu tématu. „Prázdniny jsou pryč a škola už dávno začala. Snad nezmizeli všichni najednou?“

„Ráno je dlouho tma a večer se brzy stmívá. Možná že v tuhle roční dobu paní Howardová nemá možnost je zahlédnout,“ odpověděl Steve a pokračoval: „Venku je přes den lezavo. Všude sníh a k tomu ta kalamita… Lidé toho venku moc nenachodí. Navíc děti už skoro venku stejně nevidíš. Sedí doma u počítače nebo Xboxu. Nelítají venku jako když jsme byli my malí. Nedávno jsem o tom viděl pořad v televizi… jen mizivé procento dětí si hraje venku samo. Jsou doma nebo na zahradě nebo je rodiče eskortují na různé kroužky. V důsledku toho pak mají úplně pokroucené představy, co se děje za plotem jejich zahrady. Myslí si, že zločinec číhá na každém kroku. Je to podivné dětství, které prožívají dnešní děti.“

Elen přikyvovala, hlavou jí přitom rychle probleskly vzpomínky na její vlastní dětství, volný čas, který si od útlého mládí organizovala sama. Nepotřebovala mámu nebo tátu jako taxikáře, tak jako to vyžadovalo dětství její dcery, nedohlížel na ni stále někdo, jako se to vyžadovalo od ní a od Martina, tedy rozhodně spíš od Martina. Jako dítě si připadala svobodná tak, jak to svému vlastnímu dítěti nikdy dopřát nemohla. Přitom, paradoxně, prožívala tohle svobodné dětství v celkové nesvobodě. Trochu nervózně pronesla: „Budeme vědět víc, až se Dal vrátí. Jen doufám, že tam nezpůsobí nějaký zmatek, pokud jsou ty děti ve škole, chudáci.“

Elen vstala ze židle a sundala svůj kabát z věšáku a začala se chystat k odchodu:

„Steve, za půl hodiny jsem objednaná k lékaři, takže se uvidíme po obědě.“

„V pohodě,“ odvětil Steve, pohlédl na Elen trochu tázavě a na zlomek sekundy se chtěl zeptat, zda je v pořádku. Nemohl si totiž uvědomit, že by Elen za těch deset let, co byli kolegové, byla nemocná.

Rychle si to ale rozmyslel. Doposud spolu nikdy nemluvili o osobních věcech.

„Tak zatím ahoj,“ řekl a vyšel z Eleniny pracovny.

Čekárna přízemní budovy Supreme Medical Centre, kde byla Elen Jollyová zaregistrovaná u obvodního lékaře, byla k Elenině překvapení uprostřed chřipkové sezony poloprázdná. Co se vlastně nakonec stalo s tou prasečí chřipkou? Nemohla si nějak jasně uvědomit, zda stále hrozí nebo ne. Ještě před půl rokem to vypadalo, že Británii čeká něco, co se podobalo vojenskému výjimečnému stavu. Každý den z médií do uší bily nové a nové informace o tom, kolik lidí se nakazilo, kolik zemřelo, kdo je v ohrožení, kolik lidí bude nakaženo za týden, za měsíc, kolik lidí zemře, kolik je vakcín, jak někteří lidé vakcíny špatně snáší a zvrací. I kolega Perry z oddělení místní policie dostal horečky. Zavolal na lékařskou linku, protože v té době lidé, kteří měli podezření, že onemocněli prasečí chřipkou, nesměli ke svému lékaři, aby nenakazili oslabené lidi v čekárně střediska ani lékaře v ordinaci. Podle očekávání mu doktor předepsal tamiflu. Kolegovi se pak k horečce a slabosti ještě přidalo strašlivé zvracení. Velký boss, jak říkají veliteli kriminálky Thames Valley v Milton Keynes superintendantovi Hawkovi, tehdy svolal mimořádnou schůzi vedení stanice, aby se poradili o opatřeních v případě náhlé paniky mezi obyvateli Milton Keynes. Stále se mluvilo o vakcínách. Elen to přišlo zvláštní. Nikdy předtím si nevšimla, že se v televizi tolik propagovaly vakcíny proti chřipce. Pak se začalo ukazovat, že lidé chřipkou neonemocněli v takových počtech, jak se předpokládalo. Najednou se zdálo, jako by prasečí chřipka vyšuměla do ztracena. Elen přepadl pocit, že se v tomhle světě už přestává orientovat. Jakým informacím v médiích může věřit? Tok jejích myšlenek přerušil hlas doktorky v reproduktoru, která volala pacientku Jollyovou do své ordinace.

Doktorka Owolabi, kterou si Elen vybrala ze seznamu osmi ten den přítomných lékařů, když se ráno telefonicky objednávala, se po prohlídce zadívala do Eleniny zdravotní dokumentace.

„Chvíli jsem uvažovala, že vám asi budu muset předepsat prášky na vysoký tlak, paní Jollyová. Raději vás ještě jednou pozvu na vyšetření. Není to nijak zavážné, ale jistě víte, že se blížíte do věku kdy budete mít zvýšené riziko srdečního onemocnění. Problémy s dechem máte pravidelně? Dodržujete životosprávu?“

„Snažím se, paní doktorko, ale víte, při mém zaměstnání a vytížení mi nezbývá mnoho času na to, abych se zabývala sama sebou,“ vysvětlovala Elen.

„Právě proto, paní Jollyová, se musíte snažit zůstat fit. Skočte mi ještě na váhu, jistě víte, pomalu se blížíte do přechodového věku, kdy ženy často přibírají na váze, a tím se zvyšuje riziko srdečního onemocnění. Vy jste, jak vidím, sice ještě tak tak v normě, ale hlídejte se, ať zbytečně nepřiberete.“

Osm minut, které podle interního předpisu Národní zdravotní služby doktorka Owolabi měla na každého pacienta, uběhlo, a tak jen Elen podala předpis na lék a Elen už byla venku. V hlavě jí ještě zněla doktorčina slova. Jakmile se člověku přehoupne čtyřicítka, už ho začnou strašit. Nějak jí přešla chuť na oběd, který si předem naplánovala, a tak se rozhodla zaparkovat auto před policejní stanicí a vydala se na polední procházku do Campbellova parku. Připadala si trochu legračně, uprostřed města a uprostřed dne si vykračovala zvlněnou krajinou sporadicky pokrytou skupinkami stromů a keřů. Občas míjela starší muže a ženy na procházce se psy. Většina z četných laviček podél pečlivě udržovaného chodníčku byla prázdná, jen tu a tam posedávali starší lidé. Roční období a tomu odpovídající počasí zatím nijak nevyzývaly k pobytu venku.

Snažila se začít přemýšlet o tom, co jí doktorka Owolabi velmi jasně naznačila. Chce-li se Elen udržet ve formě, kterou vyžaduje její povolání, bude muset upravit svůj životní styl. Nebyla to novinka, Elen tohle začínala tušit už před rokem, na rodinné dovolené v Devonu. Oli s nimi tehdy chtěla sama od sebe jet. Po letech svého dospívání, kdy jí rodiče připadali neskutečně nemoderní a nudní, Oli najednou zjistila, že s nimi chce na dovolenou. Dvacet čtyři hodin denně s tátou a mámou! Všichni tři se těšili, jak na týden odloží auta a budou v Dartmoorském národním parku dělat dlouhé procházky s pikniky – samozřejmě pokud budou mít štěstí na počasí. Kopce, tráva, kameny a dlouhé výšlapy v přírodě. Při jedné z takových procházek, když se snažili vyškrábat na nevysokou skálu, Elen zjistila, že nemůže popadnout dech.

Elen nebyla nikdy typ ženy, která o sobě a svých potřebách příliš přemýšlí. Ve svém životě se skutečně zabývala jen dvěma tématy. Rodinou a svým zaměstnáním. Od chvíle, kdy se Oli osamostatnila, se však stále více nořila do své práce a cítila, jak ji každý pracovní den pohlcuje a také naplňuje. Nedovedla si vůbec představit, že by se snad měla zabývat nějakým dietním nebo cvičebním plánem. Pokud šlo o kondici, spoléhala především na svoje geny a poměrně pravidelný jogging a jógu. Fitnessy ji úplně odpuzovaly. Zpocená těla na běžících pásech v přiléhavém barevném značkovém sportovním oblečení. Nesmyslné konverzace zaměřené na networkování a předvádění statusu: „Šťastný ten, kdo si může dovolit roční členství v klubu David Lloyds pro celou svoji rodinu!“ říkala si pro sebe ironicky. Napadlo ji, kolik asi rodin si takové členství může finančně dovolit. Slovo „rodina“ Elen najednou připomnělo, že ji čeká nepříjemná věc – oznámit rodině nalezené mrtvé ženy, co se stalo. Hrozně si přála už mít tohle všechno za sebou. Chtěla už mít případ vyřešený.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

I

II

III

IV