.

.

Toto vydání vychází ve spolupráci se SalmaiaLit a Roca Editorial.

Copyright © Roca Editorial & Julián Sánchez, 2013

Translation © Jan Mattuš, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-619-7

.

Pro tebe, lásko – jako včera i dnes i navěky

.

Jak je obvyklé ve všech mých románech, část líčených událostí vychází ze skutečnosti.

Posouzení, co je realita a co fikce, ponechávám na představivosti či badatelských schopnostech čtenáře.

.

PRVNÍ ČÁST

San Sebastián

1

„Tamhle je.“

Zašeptal ta dvě jednoduchá slůvka tak tiše, že neznámá spolucestující na vedlejším sedadle spoje z Barcelony do San Sebastiánu je nejspíš ani nezaslechla. Malý Fokker 49 se blížil k přistávací dráze od jihu, a tak mohl Enrique z okénka na levé straně trupu pozorovat, jak půvabný je záliv La Concha před San Sebastiánem.

„Dokonalý jako vždycky.“ Pomyslel si to snad už tisíckrát, pokaždé když mohl obdivovat záliv z výšky. A skutečně se dole vyjímala dokonalost, vrtoch přírody, který si lidé přivlastnili, když kolem od hory Urgull po horu Igueldo vystavěli město San Sebastián.

Prohlížel si záliv a kochal se detaily. Z nevelké výšky rozeznal na úbočí Iguelda i dům s vlastním bytem, do něhož už tři roky nevstoupil.

„Příliš dlouho jsem byl pryč,“ řekl si a tato nová myšlenka v něm rozdmýchala stesk po domově.

„Domov. Kdepak Barcelona, kdepak New York. Nic takového.“

Jak se Fokker přibližoval k letišti, záliv mizel za ním. Vzápětí přistáli na betonovém jazyku vyplazeném podél ústí řeky Bidasoa přímo na španělsko-francouzské hranici. Vystoupil ze stroje spolu s dalšími čtyřiapadesáti cestujícími. Jeho cesta do San Sebastiánu se kryla s datem konání mezinárodního filmového festivalu, na kterém měl přednášet.

S vyzvednutými zavazadly vešel do vestibulu, kde čekající taxikáři drželi cedule se jmény hostů organizačního výboru festivalu, často cizinců. Na jedné stálo i jeho jméno: Enrique Alonso. Řidič mu pomohl s kufrem a dovedl ho k naleštěnému mercedesu. Když se Enrique usadil a vozidlo se rozjelo, v kapse mu zavibroval mobil. Nechal ho být — byl rozhodnutý si vychutnávat tu známou krajinu. Za dvacet minut jízdy po dálnici měli před sebou zase záliv La Concha.

„Domov.“

Tři roky pryč. Tak hektické roky, plné tolika překvapení, že by si to dřív neuměl představit ani přes své spisovatelské schopnosti.

Román, v němž vyprávěl, co prožil při hledání Božího kamene, si získal značný úspěch ve Španělsku i v dalších zemích, kde vyšel. Otevřel mu dveře do Ameriky, kde významná filmová produkční společnost koupila práva na zfilmování. Enriqua přitom zastihla nabídka ke spolupráci na scénáři v nejvhodnějším okamžiku jeho osobního života, protože chtěl ze San Sebastiánu zmizet. I když… ne zmizet ze San Sebastiánu, ale odpoutat se od toho, co pro něj znamenal. Chtěl se vzdálit od bývalé manželky Bety Daleové.

Rozhodl se zůstat nějaký čas, jen pár měsíců, v New Yorku, ve městě, které nikdy nespí. Ale měsíce se prodlužovaly zároveň s tím, jak se jeho následující román těšil stejnému úspěchu jako přechozí, jehož filmová adaptace se připravovala. Tak uplynuly tři roky, během nichž jen jednou odletěl do Barcelony kvůli záležitostem týkajícím se jeho nakladatele. Tři roky, které měly přinést nadhled a utišit city a vzpomínky.

Lehké to nebylo.

Bety mu pravidelně psala, ale jen tolik, aby se nit nepřetrhla úplně. Byly to zprávy upřímné jako ona sama, ale nikdy víceznačné. Popisovala svou práci na fakultě, ptala se na jeho romány a udržovala si náležitý odstup jako zkušená provazochodkyně na laně citů. A Enrique stále odpovídal stejným výrazivem, dával si pozor na přesnost formulací. Příjemných, ale nevtíravých, soucitných, ne však příliš. Přátelských, ale ne milujících. Až dostal poslední zprávu, v níž Bety vysvětlovala, že podala výpověď na Baskické univerzitě, aby mohla zahájit novou profesní dráhu a stát se vedoucí oddělení pro vztahy s veřejností Muzea San Telmo, nejvýznamnější muzejní instituce v San Sebastiánu, hned jak skončí jeho rekonstrukce. Psala mu, aby přijel na znovuotevření muzea, a Enrique pozvání přijal. Strávil pár dní v Barceloně, podíval se k sobě domů do Vallvidrery, odkud má celé město jako na dlani, využil příležitosti, aby pozdravil staré kamarády, stavil se u svého španělského nakladatele a pak se přesunul do San Sebastiánu.

Taxík zastavil v kopci na promenádě Faro, kde měl Enrique byt. Rozloučil se s šoférem a vstoupil do domu. O dvě patra výš se s klíčem v ruce zastavil přede dveřmi. Nostalgické pocity, k nimž byl vždycky tak náchylný, si ho docela podmanily. „Tři roky!“ Vsunul klíč do zámku a otevřel. Žaluzie propouštěly tenké prameny světla. Nebylo cítit zatuchlinu neobývaných míst, neboť jednou týdně chodila do bytu uklízečka a udržovala ho, jako by byl obydlený. Enrique jej neprodal, protože se nevzdával myšlenky, že se vrátí, ačkoli poslední etapy jeho životní cesty mířily směrem spíš opačným. Prošel velkým obývacím pokojem k francouzskému oknu, vytáhl žaluzie a pustil do místnosti světlo od zálivu.

„Nádhera,“ řekl si zase nahlas. Život o samotě ho naučil vyjadřovat myšlenky a pocity před sebou samým. A pohled to byl skutečně úchvatný. Záliv La Concha byl celý jeho. Otevřel, vyšel na terasu a nasál do plic vzduch s příchutí ledku.

„Už vím, proč jsem se nechtěl vracet.“

Bylo to jasné. Výhled na záliv na něj působil vždycky stejně. Nechtělo se mu nic dělat, jen vychutnávat pohled na moře a provázet pohledem vlny na cestě k plážím, ještě zalidněným, ačkoli byl poslední týden září.

„Nebylo snadné se vrátit a jistě bude stejně těžké i odjet.“

Zpáteční let měl rezervovaný za tři dny, ale když Enrique seděl na terase, dobře věděl, že za tak krátko nestačí uklidnit svůj stesk po domově. Několik jachet plulo zálivem, jeho Hispaniola však kotvila v marině North Cove na Manhattanu, tisíce kilometrů odtud.

„Kolikrát jsem brázdil tyhle vody…“

Potom však přece vstal, pobídnut vědomím, že melancholie není dobrý parťák na cesty, tím spíš pro typy, jako je on. Takřka automaticky se zase chopil zavazadel, aby se ubytoval — nechtěl před sebou ustupovat. Časy se měnily, a to k lepšímu, nepochybně. Zrání je spíš otázka zkušeností než času a on v uplynulých letech nabyl zkušeností hodně.

V již vyvětraném bytě a nad vybaleným oblečením se podíval na hodinky. Do slavnostního znovuotevření Muzea San Telmo, jehož návštěva byla pravým účelem Enriquovy cesty, zbývalo šest hodin. Jak by nechtěl být s Bety v tak významné chvíli! Navíc se při té příležitosti sejde celá kulturní obec města i celého Baskicka. Koneckonců i jeho literární kariéra vyšla namnoze ze San Sebastiánu, třebaže už žije v New Yorku. I když se zúčastní hlavně kvůli Bety, bude moci pozdravit všechny ty lidi z různých institucí, kteří mu v začátcích pomáhali. A ještě tu byl třetí důvod — zároveň se bude moci podílet na návrhu filmových adaptací literárních děl v rámci festivalu.

Mrkl na telefon. Zmeškaná volání byla od Bety. Při vědomí, že ta toho musí na poslední chvíli před otevřením hodně stihnout, poslal jí jen stručnou zprávu: „Jsem v Igueldu. Uvidíme se večer. Pusu.“ Potom ho napadlo, že si půjde zaběhat. Byl to nový newyorský zvyk, který se stal běžnou součástí jeho života. Fungovat, ale nemyslet, mít zaměstnané tělo, ale zklidněného ducha bylo nejlepší taktikou, jak se stesku po domově úplně nepoddat.

2

Cestou do historické části na protějším konci zálivu La Concha, kde stojí Muzeum San Telmo, se Enrique mohl skutečně znovu setkat s městem. Kráčel beze spěchu, jako by procházkou odpočíval. Na ulici Boulevard blízko muzea začal potkávat další hosty, snadno rozeznatelné podle oděvu — pány v oblecích, dámy v dlouhých šatech. Nikdo jiný nešel sám. Na takové události je zvykem chodit ve dvojici nebo ve skupině.

Už od Zuloagova náměstí pozoroval tu budovu, starý dominikánský klášter z 16. století s charakteristickou novorenesanční fasádou. Vedle starého, výborně zachovalého objektu se vypínala nová stavba přimknutá ke svahu hory Urgull. Stará a moderní architektura tvořila zdařilou, nenásilnou symbiózu. Enrique viděl přestavbu na fotografiích, ale ve skutečnosti byla mnohem výraznější.

Zařadil se do fronty u vstupu a pak se prokázal u dveří. Při uvítacím koktejlu, podávaném v klášterním ambitu, začal poznávat známé ze světa kultury. A mezi nimi spatřil i Bety, jak hovoří na všechny strany a nenuceně každého zdraví. „Jak je krásná,“ pomyslel si. Úmyslně se vzdálil od lidí, s nimiž chvíli rozmlouval, aby se ztratil v davu a mohl si ji v klidu prohlížet.

Všechno na ní budilo potěšení. Vypadalo to, že se celá třpytí, byla nastrojená v dlouhých zelených šatech na ramínka, které se hodily k jejím očím a zvýrazňovaly světlé vlasy v jednoduchém účesu s copem na stranu, na pravé rameno. Byla vysoká a měla nejspíš jehlové podpatky, protože se výškou vyrovnala většině přítomných mužů. „Vypadá tak bezprostředně, tak přirozeně…“ To Enriquovi přišlo zvláštní — víc než její nepochybná krása. Bety učila na vysoké škole, ale když měla vystupovat na veřejnosti, působila vždycky trochu nejistě, i když se to obratně snažila skrývat. „Tohle není Bety, jak si ji pamatuju. Ale tamta Bety by nikdy nevzala podobnou funkci, kdežto tuhle Bety její role zjevně baví. Ale proč ne? Proč by nemohla dělat něco, v čem se našla? Nebo jsem se změnil já?“

Vychutnával si, jak ji z dálky pozoruje, až do chvíle, kdy se mezi houštinou pohyblivých postav jejich pohledy střetly. Usmáli se a vykročili si vstříc. Setkali se uprostřed rajského dvora. První promluvila ona.

„Konečně, Enrique! Jsem tak ráda, že tě vidím!“

„A já tebe, Bety.“ Objal ji vřele a krátce, políbil na obě tváře. Dál se drželi za ramena a pokračovali v rozhovoru.

„Už jsem si myslela, že nepřijedeš.“

„To bych si nikdy neodpustil. Pro tebe jde o důležitý večer, u toho musím být.“

„Ani netušíš, co všechno ti chci říct… Ale teď nemám moc času.“

„Já vím, buď v klidu. Dělej, co je třeba, potom si promluvíme. Nezapomeň, že jsem zvyklý na prezentace knih a dobře vím, že se musíš věnovat všem hostům.“

„Díky, Enrique. Až skončí recepce a odejdou hosté, počkej na mě tady ve dvoře. Počkáš?“

„To víš, že počkám. Ale podívej, teď všichni čekají na tebe.“

Zatímco se Bety vrátila k práci, Enrique hledal známé, s nimiž by si promluvil. Potom s ostatními hosty v nádherném chrámu San Telmo vyslechl obvyklé proslovy různých politiků a vedoucích pracovníků muzea. Zrestaurovaný a promyšleně nasvícený kámen, z něhož byl kostel postaven, se leskl a Sertova plátna, které Enriqua ohromovala, propůjčovala scéně dokonalý rámec. Pak se vrátili do ambitu, kde teplé večerní počasí umožnilo podávat občerstvení. Enrique hovořil s řadou lidí, ale neztrácel z očí Bety a utvrzoval se v tom, že na něj působí pozoruhodným, sebejistým dojmem.

Slavnostní zahájení probíhalo vesele a Enrique se od srdce zasmál s několika starými kamarády. Nevypil tolik, aby byl v náladě jen díky tomu, a tak věděl, že stav jeho duše se rozhodně mění k lepšímu. Vlastně se cítil spokojený s tím, že se vrátil za Bety, a melancholie ho přecházela. I díky okolí, ostatně se ocitl mezi řadou chytrých lidí, s nimiž je radost hovořit. Když tu ve chvíli, kdy přecházel od jedné skupinky ke druhé a na okamžik zůstal sám, zpozoroval chlapíka sedícího na kamenném zábradlí křížové chodby. Bylo mu kolem sedmdesáti, na sobě měl bezvadný béžový oblek s motýlkem, klobouk a v ruce hůl. Muž pozvedl na pozdrav ruku ke klobouku, pak vstal a velmi vzpřímenou chůzí se přiblížil. Byl vysoký, určitě přes metr osmdesát, měl široká ramena a štíhlou postavu.

„Nezlobte se, prosím, ale nejste spisovatel Enrique Alonso?“

Promluvil s výrazně americkým přízvukem. Enrique si prohlédl jeho tvář. Každý by ji označil za zajímavou. Byl to výraz člověka, který žije stylově a sportovně. Byl tmavovlasý a měl vrásky, jež do tváře vyrývá trvalý pobyt na slunci. Ale nejnápadnější na něm byly oči pronikavě modré barvy, z nichž zářila zvídavost.

„Ano, jistě. A vy?“

„Bruckner. Craig Bruckner. Bylo mi potěšením přečíst si některé vaše romány. Ale chtěl jsem vás pozdravit hlavně proto, že se osobně znám s Bety, vyprávěla mi o vás.“

„Podle vašeho přízvuku usuzuji, že pocházíte z Ameriky.“

„Narodil jsem se ve Filadelfii, ale žiju už spoustu let v Evropě. Jsem — lépe řečeno byl jsem — restaurátorem a konzervátorem v různých muzeích.“

„A momentálně pracujete v Muzeu San Telmo?“

„Úředně jsem už v penzi, ale věnuji volný čas, což je teď pro mě všechen čas na světě, soukromému bádání. Připravuji monografii o Sertově díle a cesta do San Sebastiánu byla nutná, abych si prostudoval plátna v kostele. Muzeum San Telmo navíc plánuje jejich restaurování a já jsem v této oblasti vcelku odborník.“

„Nicméně bych řekl, že muzeum této kategorie má vlastní kolektiv restaurátorů.“

„To jistě, a jsou prvotřídní. Ale Sert realizoval své dílo velmi neobvyklými malířskými technikami, v tomto konkrétním případě lazurou na kovový podklad, a tady můžu přispět svou expertizou. Vedení mi otevřelo dveře, abych mohl studovat plátna, a já naopak pomůžu radou, když o ni požádají. Spokojenost na všech stranách. A vy? Je mi známo, že momentálně žijete v New Yorku.“

„Je to tak. Bydlím v Midtown East. Přestěhoval jsem se tam jen na jisté období, ale…“

„…pobyt se protáhl. Tak to bývá. Pro New York je to charakteristický efekt, daří se tam tvořivosti. A jak vám to americké dobrodružství jde? Pokud vím, pomalu se prosazujete v našem literárním panoramatu.“

„Snaha proniknout mezi americké autory je dobrodružství samo o sobě. Jen tři procenta beletrie, která u vás vyjde, jsou tituly zahraničních autorů.“

„Takže jste se rozhodl zaútočit zevnitř.“

„Přesně. Když začal svoje americké dobrodružství Starožitník, překvapivě se otevřela škvíra ve dveřích. Zapřel jsem se do ní nohou jen tolik, aby se nezavřely, a teď se snažím, aby i zbytek mého díla překročil práh. Překlad mého posledního románu vyšel dřív než originál u nás, prodej vypadá dobře. A protože jsem spolupracoval na tvorbě scénáře k oběma filmům, dostalo se mi dalšího malého prostoru v Hollywoodu.“

„Ani nevíte, jak mě to těší. Něco o literárním prostředí vím, monografie o Sertovi nebude první věc, která mi vyjde. A vím, že publikovat ve Státech bez agenta je obtížné.“

„Můj španělský nakladatel mě spojil s Gabrielem Goldsteinem.“

„Osobně ho neznám, ale vím, že patří k nejdůležitějším.“

V tu chvíli se Brucknerova pozornost obrátila jinam. Okouzlující úsměv, kterým krášlil hovor, vystřídala přísnější grimasa. „Omluvte mě, prosím, musím pozdravit dalšího známého. Rád bych měl ještě někdy možnost si s vámi promluvit, Enrique. Bety by mi mohla dát vaše číslo. Nevadilo by, kdybych vám zavolal?“

„Vůbec ne. Hodlám tu zůstat ještě pár dní. Zavolejte, kdy budete chtít.“

„Zavolám. Tak brzy na shledanou!“

Podali si ruku na rozloučenou. Bylo k jedenácté a někteří hosté se už měli k odchodu. Enrique bez dalšího partnera ke konverzaci i bez chuti ho shánět se stáhl k okraji rajského dvora a nechal plynout čas, až slavnost odezní. Krátce před půlnocí už zbývalo jen pár hostů a pracovníci cateringové firmy začali rozebírat stoly. V tu chvíli za ním přišla Bety.

3

„Konečně! Jsem strašně unavená!“

„Možná unavená, ale hlavně celá rozzářená.“

„Všechno dopadlo podle plánu. Otevření šlo jako na drátkách. Moje první zkouška ohněm v nové funkci.“

„Moc se ti podařila. Viděl jsem, jak zlehka zvládáš každou situaci. Byla jsi všude a věnovala ses všem. Nikdo nemůže pochybovat o tom, že nová šéfka pro styk s veřejností v San Telmu je výkonná i půvabná.“

„Lichotník jako vždycky.“

V tu chvíli prošel kolem číšník s lahví šampaňského. Bety ho zastavila a v mžiku si dala dvě skleničky.

„První za celý večer. Připiješ si se mnou, doufám.“

„Samozřejmě! Ale věz, že pro mě to první sklenička není.“

„A předpokládá se, že pro mě nebude poslední, měla bych to zapít se všemi členy týmu. Pracuju ale už spoustu dní jako blázen, a když s tebou uteču, nic na to neřeknou.“

„Bude mi potěšením s tebou utíkat.“

„Dej mi pár minut, ať se rozloučím, a počkej na mě venku na náměstí.“

„Dobře.“

Enrique vyšel z budovy muzea. Zuloagovo náměstí bylo v tu hodinu skoro prázdné. Osvětlená socha Nejsvětějšího Srdce nad muzeem na hoře Urgull jako by plula nad městem a byla jeho dominantou. Trvalo přes deset minut, než Bety přišla. Enrique vyrozuměl, že rozloučení s kolegy bylo složitější, než předpokládala.

„Kam půjdeme, Bety?“

„Ty jsi v San Sebastiánu dlouho nebyl, Enrique. Tak něco vyber.“

Zamyslel se, než odpověděl. Ve městě je plno krásných míst a spoustu z nich měl rád.

„Udělejme si malou procházku. Je pozdě a cesta nahoru na Urgull už bude zavřená. Tak pojďme na molo k Námořnímu klubu.“

Enrique jí nabídl rámě a Bety neodmítla. Kráčeli k přístavu uličkami starého města. Už i tato část, z celého města nejživější, se chystala k spánku. Kolem jen úklidové čety, sem tam městský policista a ponocující dovolenkáři, většinou mladí cizinci užívající posledních dnů prázdnin. Bylo krásně teplo a ve vzduchu lehký vánek. Dorazili k molu Námořního klubu u zálivu. Molo mělo nějakých dvacet metrů na délku, byl to jazyk z dřevěných lišt vystrčený do moře, na jehož konci vedlo schodiště přímo do vody. Urgull, ostrov Svaté Kláry a Igueldo rámovaly svým osvětlením záliv La Concha a dodávaly mu zdobnou scenérii. Byli na pěší zóně, a tak nebylo slyšet dopravu, jen občasný hlas některého kolemjdoucího. Kráčeli po molu a zastavili se na konci nad schody. Bety byla opatrná, povytáhla si šaty, aby viděla, kam stoupá vysokými podpatky. Potom se opřeli o zábradlí čelem k pláži.

„Pořád se tu rozhlížíme jinýma očima, že ano?“

„Ano, Bety. Vy, kteří jste se narodili v San Sebastiánu, pokládáte výjimečnou věc za běžnou. Vidíte tady krásu, ale zdaleka ne takovou jako my, kteří pocházíme odjinud.“

„Pro krásu jsi měl vždycky velký smysl.“

„To jistě! Ale nejen pro krásu přírody, Bety. Určitě jsi to slyšela během večera tisíckrát, ale jsi úžasná!“

O tom nebylo pochyb. Byla skoro nenalíčená — jen špetka růže na obličeji, červená rtěnka, trocha řasenky. Víc nepotřebovala. Její tvář neztratila nic z někdejší živosti, především úsměv. Vždycky sportovala, ráda chodila běhat i cvičit, svaly po těle měla napjaté jako atlet. Ty tři roky, co se neviděli, ji nezměnily. Snad jen úplně zblízka se je nedalo skrýt: Enrique si všiml prvních vrásek blízko koutků rtů a očí. Ale vnější krása teď nebyla tím, co na ní chtěl Enrique oceňovat. Jeho pohled se snažil pronikat dál, pod kůži, dopídit se důvodů zjevné změny v jejím vystupování. Bety k němu promluvila, ale tentokrát jiným hlasem, uvolněný tón nechala stranou.

„Už dlouho se na mě nikdo nedíval jako teď ty. Tak řekni, Enrique, co vidíš?“

„Co tím chceš říct?“

„Tobě nestačí vidět můj vzhled. Koukáš se dovnitř. My ženy umíme takový pohled poznat, protože vy muži ho na rozdíl od nás neumíte skrývat. Odpověz mi, prosím.“

„Vidím… ženu podobnou té, kterou si pamatuju, ale přitom jinou. Sledoval jsem tě během večera a po celou dobu jsi zářila jistotou, jakou jsi dřív neměla. Překypuješ silou a energií. Jsi na vrcholu, Bety. Naprosto záříš.“

„Ano, to je možné…“

„Bety?“

„Ano?“

„Ještě jsi mi neřekla, z jakého důvodu jsi vzala novou funkci v muzeu. Proč jsi odešla ze školy?“

Její úsměv náhle pohasl a Enrique cítil, že tomuto tématu se chtěla vyhnout. Když promluvila, bylo to tónem, jejž Enrique znal jako falešně uvolněný.

„Nebavilo mě učit. Jakou budoucnost má klasická filoložka v našem světě? Na škole je čím dál míň studentů. Latina a řečtina jsou mrtvé jazyky a jejich studium ztrácí na významu s každou další reformou vzdělávacího systému. Přijde den, kdy fakulta zruší výuku těchto jazyků, protože ji uzná za nerentabilní. Jen pár badatelů — a je jich čím dál míň — se zajímá o tyhle dávno zašlé časy. Chápeš to, Enrique? Ztratila jsem iluze, a když člověk ztratí iluze, je lepší se dát jinou cestou. Kdo by to měl chápat líp než ty!“

To ho překvapilo. Pamatoval si Bety zamilovanou do minulosti, které se teď snaží zříct. Pokud výuka pro ni občas byla hořkosladká, výzkum pro ni znamenal opravdovou vášeň. A když se nyní zmínila o badatelích, mluvila o nich, jako by k nim nepatřila.

„Ale… proč muzeum? Může být snad něco odlišnějšího od tvé předchozí práce? Jak jsi na to přišla?“

„Nejspíš právě pro to, co jsi řekl. Jde o přesný opak toho, co jsem dělala dřív. Předtím jsem tíhla zásadně k výzkumu, a to předpokládá, že se člověk uzavře do sebe. Tahle práce je zcela jiná, pořád se stýkám s lidmi.“

Bety uzavřela své vysvětlení a odmlčela se. Enrique, překvapený tím, co slyšel, udělal totéž. Postřehl v chování Bety něco nepatřičného — přinejmenším u ženy, která byla před lety jeho partnerkou a o které si myslel, že ji zná. Měl dojem, jako by mu chtěla vysvětlit něco konkrétního, ale nenacházela k tomu vhodný způsob. Jako by celý rozhovor, který vedli, byla jen kamufláž, jen zástěrka halící její skutečné zájmy. Enrique váhal, jestli se jí pokusit nahrát na bližší vysvětlení, ale věděl, že by pak těžko zamezil debatě, jakých už zažili stovky, když byli spolu. Po chvíli se Bety znovu rozhovořila.

„Pamatuješ, jak jsme se naposled viděli, Enrique?“

„Aby ne. Bylo to tamhle vzadu.“

Před třemi roky na něj zatlačila, aby se dozvěděla pravdu o tom, co se stalo v Barceloně. Ne příběh zaznamenaný v románu, ale ten skutečný, jenž mohl znát jen on. Tak se tenkrát stranou u hráze malého sansebastiánského přístavu za deště rozešli, aniž by se dokázali rozloučit.

„Pamatuju si slova, která jsi tehdy říkal. Pořád se cítíš sám?“

„Ne. Nevím. Ano. A ty?“

„Odpovídáš nejasně. Existuje někdo?“

„Někdo existuje. Ale není to nikdo tak důležitý, jako jsi byla ty, Bety. Aspoň zatím.“

„A bude?“

Enrique pokrčil rameny a ukázal dlaně.

„Kdo to má vědět? Jednou za čas se vidíme. New York je úplně něco jiného než San Sebastián. Je nehostinný, i když podnětný a osobní vztahy tam nejsou jednoduché. A ty, Bety? Cítíš se sama? Ještě jsi mi neodpověděla.“

Než promluvila, svraštila obočí, jak to dělávala vždycky, když jí něco nebylo příjemné. Oproti jeho očekávání ale odpověděla téměř okamžitě.

„V mém životě někdo existoval, ano, ale už je to pryč. Před chvílí jsi to řekl: jsem na vrcholu. Vlastně dospělá. V mém životě proběhly události, které mě změnily, to je jasné. Některé docela nedávno. Nic o nich nevíš, protože jsem ti o nich nevyprávěla. Když si píšeme, nikdy to není osobní, ani ode mě, ani od tebe. Je to jen tak, aby řeč nestála. Nikdy jsme si nepsali nic důležitého, leda o práci, sem tam drby o kamarádech a podobně.“

Dřív by se Enrique do takového rozhovoru vrhl, ale i on se za ta tři léta změnil a věděl, že v žádném případě ji nesmí nutit mluvit. Zůstal zticha a vyčkával s trpělivostí, jež byla u něj také docela nová. První zase promluvila Bety.

„Jak dlouho zůstaneš v San Sebastiánu?“

Datum zpáteční letenky znal — ještě tři dny. Ale v tuto chvíli věděl a přemítal o tom už před pár hodinami doma, že pobyt se protáhne. K jeho nostalgii se přimkla nová proměnná, s níž nepočítal, aspoň ne v této podobě. Nyní věděl, že ho Bety svým způsobem potřebuje, a nemohl se k jejímu požadavku stavět slepě, ačkoli se ho o nic neprosila. Střelil od boku.

„Nemám to naplánované. Nějakou dobu. Čtrnáct dní, možná měsíc. Nevím.“

„Dobře. Tak bude čas, abychom se viděli. Půjdu domů, Enrique. Do teď jsem to nevnímala, ale jsem velmi unavená. Dva dny jsem skoro nespala, adrenalin z akce je pryč a potřebuju si odpočinout. Zavolej. Zítra ne, radši pozítří.“

„Zavolám.“

Bety mu dala jemnou pusu na tvář a odešla po molu k Boulevardu. Enrique tam zůstal stát a díval se z přístavní hráze na moře stejně jako před třemi roky. Bety něco předestřela, třebaže téměř beze slov, a Enrique věděl, že se mezi nimi změnilo cosi hodně hlubokého, zatím nedefinovatelného.

Rozhodl se zůstat. Proč, to byla jiná věc. Mohl své rozhodnutí zdůvodňovat jako podporu a pomoc Bety a snad nebude chyba to tak vyjádřit. Ale nic si nenamlouval, v nitru měl něco víc — touhu, příslib, tajemství.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

První část

1

2

3

Druhá část

Třetí část

Čtvrtá část

Pátá část

Šestá část

Sedmá část

Osmá část

Devátá část

Desátá část