.

Hollow City

Miss Peregrine‘s Home for Peculiar Children II.

Poprvé vydáno v angličtině nakladatelstvím Quirk Books,

Philadelphia, Pennsylvania.

© Ransom Riggs, 2014

Translation © Bronislava Grygová, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-621-0

ISBN mobi 978-80-7462-636-4

.

TAHEREH

.

Vtom, hle, k nám po hladině vodní pláně

člunem se plaví stařec bělovlasý

a volá: „Duše, odsouzené k haně,

vy nedoufejte spatřit rajské krásy!

Na druhý břeh vás dopravit mně sluší,

kde tma a žár a mráz je věčné časy.

Však ty, jenž tady jsi svou živou duší,

ty mrtvé nech a odstup neprodleně!“

Když jsem však zůstal, jak bych neměl uší,

dál hřímal svou...

– Dante Allighieri, Božská komedie, Peklo, Zpěv třetí

(přeložil O. F. Babler)

.

.

ČÁST

PRVNÍ

KAPITOLA JEDNA

Veslovali jsme přístavem mezi pohupujícími se čluny, z jejichž svárů vytékala rez, okolo tichých mořských ptáků, kteří připomínali porotu sedící na zbytcích potopené přístavní hráze porostlých vilejši, kolem rybářů, kteří spustili své sítě a zírali na nás nehnutě, jako by si nebyli jisti, zda jsme opravdoví anebo se jim to jen zdá, to procesí duchů plujících po vodě anebo těch, z nichž se brzy duchové stanou. Deset dětí a jeden pták ve třech malých a vratkých člunech, veslovali jsme tiše a usilovně přímo na širé moře, jediný bezpečný přístav na míle daleko nám rychle mizel za zády, skalnatý a tajuplný v modrozlaté záři úsvitu. Cíl naší cesty, členité pobřeží pevninského Walesu, ležel někde před námi, jen matně viditelný jako inkoustově černá šmouha krčící se kdesi na vzdáleném horizontu.

Veslovali jsme okolo starého majáku, z dálky tak pokojného, který se stal teprve včera dějištěm tolika traumatických zážitků. Právě tam jsme se málem utopili a málem nás šrapnely roztrhaly na kusy, když všude kolem nás explodovaly bomby. Právě tam jsem vzal pušku, stiskl spoušť a zabil člověka, provedl jsem něco, čemu ještě pořád nerozumím. Právě tam jsme přišli o slečnu Peregrinovou a pak ji zase našli – vyrvali jsme ji z ocelových spárů ponorky –, ačkoliv ta slečna Peregrinová, která se nám vrátila, byla poraněná a potřebovala pomoc, kterou jsme jí neuměli poskytnout. Seděla teď na zádi našeho člunu jako na bidýlku a pozorovala, jak svatyně, kterou vybudovala, postupně mizí a vzdaluje se s každým záběrem vesla.

Nakonec jsme propluli kolem vlnolamu a dostali se na otevřené moře. Lesknoucí se hladina přístavu ustoupila jemným vlnkám, které narážely do boků našich člunů. Nad mraky vysoko nad námi jsem zaslechl letadlo, přestal jsem na chvíli veslovat a zaklonil hlavu, zaujatý představou, jak z takové výšky asi vypadá naše malé válečné loďstvo – ten svět, který jsem si vybral, a všechno, co jsem v tomto světě měl, i naše vzácné podivné životy byly ve třech kusech dřeva volně unášených nekonečným, širým mořem.

Smilování.

***

Naše loďky lehce klouzaly po vlnách, všechny tři vedle sebe, přátelský proud nás unášel směrem k pobřeží. U vesel jsme se střídali, abychom předešli vyčerpání, i když jsem se cítil natolik silný, že jsem vesloval skoro hodinu a nenechal se vystřídat. Ponořil jsem se do rytmu záběrů, moje paže kreslily ve vzduchu dlouhé elipsy, jako by směrem ke mně tlačily něco, co jim kladlo odpor. Hugh se chopil vesel naproti mně a za ním, na přídi, seděla Emma, oči skryté pod krempou slamáku, hlavu skloněnou nad mapou, kterou si rozprostřela na kolenou. Čas od času zvedla oči od mapy a zadívala se na horizont, a pouhý pohled na její tvář zalitou sluncem mi dodával energii, o níž jsem ani netušil, že ji mám.

Zdálo se mi, že dokážu veslovat bez přestání – dokud se z jednoho člunu neozval Horác a nezeptal se, kolik oceánu nás ještě dělí od pevniny. Emma přimhouřila oči a zadívala se zpět na ostrov, pak nahlédla do mapy, změřila něco prsty a trochu nejistě řekla: „Sedm kilometrů?“ Jenže pak jí něco pošeptal do ucha Millard, který byl také v našem člunu, Emma se zamračila a odsunula mapu stranou, znovu se zamračila a pak pronesla: „No, myslím, že asi tak osm a půl.“ Když ta slova vypustila z úst, cítil jsem se – a viděl jsem, že se tak cítili i všichni ostatní – trochu sklesle.

Osm a půl kilometru – cesta, jež by trajektem, kde se člověku obrací žaludek a který mě před několika týdny dovezl do Cairnholmu, trvala tak hodinu. Vzdálenost, kterou snadno urazí sebemenší motorový člun. O jeden a půl kilometru míň, než kolik uběhnou moji netrénovaní strýčkové každý druhý víkend při akci pro dobročinné účely, a jen o něco víc, než kolik moje máma zvládne, jak se chlubila, na veslovacím stroji ve svém fitku. Jenže trajekt mezi ostrovem a pevninou začne fungovat až za třicet let a veslovací stroje nejsou naloženy pasažéry a zavazadly ani nevyžadují neustálé upravování kurzu, aby mířily správným směrem. A co bylo ještě horší, ta voda, kterou jsme křižovali, byla zrádná, známá tím, že v ní mizí lodě – osm a půl kilometru náladového, proměnlivého moře, na jehož dně tlely vraky lodí a kosti námořníků, a kdesi v nedohledné a temné hloubce na nás číhali nepřátelé.

Ti z nás, kdo měli tyto obavy, se domnívali, že stvůry jsou nám nablízku a číhají někde pod námi v té německé ponorce. Pokud ještě nevědí, že jsme z ostrova uprchli, brzy to zjistí. Nevynaložily tolik úsilí na únos slečny Peregrinové, aby se po jednom neúspěšném pokusu vzdaly. Válečné lodě, které se v dáli vlekly jako stonožky, a britská letadla, která je hlídala z výšky, znamenaly pro ponorku velké nebezpečí, kdyby se vynořila za bílého dne, ale za soumraku budeme snadnou kořistí. Půjdou po nás, odvedou slečnu Peregrinovou a ostatní pošlou ke dnu. A tak jsme veslovali, protože naší jedinou nadějí bylo, že dospějeme na pevninu dříve, než nás zastihne noc.

***

Veslovali jsme, až nás bolely paže a tuhla nám ramena. Veslovali jsme, dokud se ranní větřík neutišil a nezačalo na nás pálit slunce jako přes zvětšovací sklo a pot nám nestékal kolem límců. Uvědomil jsem si, že nikoho nenapadlo nabrat pitnou vodu a že v roce 1940 byl jediným ochranným faktorem proti slunci stín. Veslovali jsme, dokud se nám nerozedřela kůže na dlaních a my jsme si nebyli jisti, že už nedokážeme udělat ani jediný záběr. Ale pak jsme jej udělali a po něm další a další.

„Teče z tebe jak z vola,“ řekla Emma. „Pusť mě k tomu, než se mi tu rozpustíš.“

Její hlas mě vytrhl z transu. Vděčně jsem kývl hlavou a pustil ji k veslům, ale za dvacet minut jsem se k nim chtěl vrátit. Nelíbily se mi myšlenky, které se mi vplížily do hlavy, když moje tělo odpočívalo: obraz otce, jak se ráno probudí a zjistí, že jsem zmizel z našeho hotelu v Cairnholmu, a namísto mě najde Emmin zmatený dopis, a představa té paniky, která nastane. Záblesky vzpomínek na hrozné věci, kterých jsem byl nedávno svědkem: netvor, který si mě strká do tlamy; můj bývalý psychiatr, jak padá mrtev k zemi; člověk pohřbený v ledové rakvi, vytržený na chvíli z jiného světa, aby mi napůl roztrženým hrdlem zaskřehotal něco do ucha. A tak jsem vesloval navzdory vyčerpání a páteři, která se snad už nikdy nenarovná, dlaním odřeným až na maso a snažil se nemyslet vůbec na nic, a ta olověná vesla byla zároveň rozsudkem smrti i záchranným člunem.

Bronwyn, zdánlivě nevyčerpatelná, veslovala v jednom člunu úplně sama. Oliva seděla naproti ní, ale nemohla pomoci – drobná dívenka nedokázala zabrat vesly, aniž by se neocitla ve vzduchu, kde by ji poryv větru mohl odnést jako draka. A tak Oliva Bronwyn povzbuzovala, zatímco ta odváděla práci za dva, nebo za tři či čtyři, vezmeme-li v úvahu všechna ta zavazadla a bedny v jejich člunu, nacpané šaty a jídlem a mapami a knihami a také spoustou méně užitečných věcí, k nimž patřilo třeba několik zavařovaček s naloženými srdci plazů, které hrkaly v Enochově vaku, anebo utržená klika od vchodových dveří domu slečny Peregrinové, vzpomínka, kterou našel v trávě Hugh cestou ke člunu a rozhodl se, že bez ní nemůže žít, či objemný polštář, který Horác zachránil z hořícího domu – ten polštář mu prý nosí štěstí, a je to jediná věc, jež ho dokáže ochránit před paralyzujícími nočními můrami.

Další věci byly dětem tak drahé, že je měly u sebe, i když veslovaly. Fiona držela mezi koleny květináč se zahradní hlínou plnou červů. Millard si pomaloval tvář červenými pruhy práškem z cihel, které rozdrtila bomba, a toto zvláštní gesto připomínalo smuteční rituál. I když to, co si děti schovaly a na čem lpěly, vypadalo možná divně, část mého já jim rozuměla a soucítila s nimi – bylo to všechno, co jim zbylo z jejich domova. To, že o domov přišly, ještě neznamená, že na něj dokázaly zapomenout.

Po třech hodinách veslování jak na galéře se ostrov zmenšil na velikost otevřené dlaně. Vůbec nevypadal jako ta neblahá, skalisky obehnaná pevnost, kterou mé oči spatřily poprvé před několika týdny. Teď se zdál křehký, jako úlomek skály, jíž hrozí nebezpečí, že ji odnesou vlny.

„Podívejte!“ zvolal Enoch stojící na člunu vedle našeho. „Ztrácí se!“ Ostrov zahalila přízračná mlha a vymazala ho tak z dohledu, a my jsme přerušili veslování a sledovali, jak ostrov mizí.

„Rozlučme se s naším ostrovem,“ vyzvala nás Emma, postavila se a sundala si svůj široký klobouk. „Možná ho už nikdy neuvidíme.“

„Sbohem, ostrove,“ řekl Hugh. „Byl jsi na nás moc hodný.“

Horác odložil vesla a mával. „Sbohem, domove. Budou mi chybět všechny tvoje pokoje a zahrady, ale ze všeho nejvíc se mi bude stýskat po mé posteli.“

„Nashle, smyčko,“ popotahovala Oliva. „Díky, že jsi nám po všechna ta léta dopřála bezpečí.“

„Dobrá léta,“ dodala Bronwyn. „Nejlepší, jaká jsem poznala.“

I já jsem se mlčky rozloučil s místem, které mě navždy změnilo – a s místem, které lépe než nějaký hřbitov v sobě navždy uchová vzpomínku a tajemství mého dědečka. Byli spolu nerozlučně spjati, on a ten ostrov, a já jsem přemýšlel, zda teď, když jsou oba pryč, někdy skutečně pochopím, co se mi přihodilo – čím jsem se stal, čím jsem se stával. Přijel jsem na ostrov, abych rozluštil tajemství svého dědečka, a přitom jsem objevil své vlastní. Pozorovat mizející Cairnholm znamenalo sledovat, jak jediný zbývající klíč k záhadě mizí pod temnými vlnami.

A pak byl najednou ostrov prostě pryč, pohlcený hustou mlhou.

Jako by nikdy neexistoval.

***

Zakrátko dostihla mlha i nás. Postupně nás oslepila, pevnina se rozplynula, slunce se změnilo ve vybledlý bílý květ a my jsme se otáčeli ve víru vln, až jsme ztratili veškerý pojem o směru. Nakonec jsme odložili vesla a tiše a nečinně čekali a doufali, že se mlha zvedne. Nemělo smysl veslovat dál, dokud nepomine.

„Tohle se mi nelíbí,“ ozvala se Bronwyn. „Když budeme čekat moc dlouho, nastane noc a budeme se potýkat s horšími věcmi než se špatným počasím.“

Pak, jako kdyby počasí Bronwynina slova slyšelo a rozhodlo se nás vytrhnout z letargie, se doopravdy zhoršilo. Zvedl se silný vítr a během několika okamžiků se náš svět proměnil. Moře kolem nás se zpěnilo do bílých vln, které bušily do trupu našich lodí a zaplavovaly je, nohy jsme měli po kotníky ve studené vodě. Pak začalo pršet, kapky dopadaly na naši kůži jako malé projektily. Brzy si s námi moře pohazovalo jako s gumovými hračkami ve vaně.

„Držte čluny po směru vln!“ křičela Bronwyn a plácala vesly do vody. „Pokud do nás budou narážet bokem, určitě se převrátíme!“ Ale většina z nás byla příliš unavená na to, abychom veslovali v klidné vodě, natož v rozbouřeném moři, a ostatní byli moc vyděšení, aby vzali vesla do rukou, takže jsme se místo toho chytili okraje člunu a ze všech sil se drželi.

Vodní stěna se hnala přímo na nás. Dostali jsme se na ohromnou vlnu a čluny se obrátily téměř do svislé polohy. Emma se chytila mě a já se chytil vidlice na veslo, a za námi se Hugh držel rukama sedátka. Projeli jsme po hřebenu vlny jako na horské dráze, žaludek jsem měl až kdesi v nohou, a když jsme po druhé straně vlny uháněli dolů, všechno ve člunu, co nebylo přitlučeno hřebíky – Emmina mapa, Hughův vak, červený kufr s kolečky, který jsem s sebou vláčel celou dobu až z Floridy –, nám vylétlo nad hlavy a spadlo do vody.

Nebyl čas lámat si hlavu nad tím, o co jsme přišli, protože nejdřív jsme neviděli ani ostatní čluny. Když jsme srovnali loďku, pohlédli jsme do vodního víru a vykřikovali jména našich přátel. Nastal okamžik strašného ticha, než jsme zaslechli hlasy, které nám odpovídaly, a v mlžném závoji se objevil Enochův člun se všemi čtyřmi pasažéry, kteří na nás mávali z paluby.

„Jste v pořádku?“ zvolal jsem.

„Támhle!“ volali místo odpovědi. „Podívejte se támhle!“

Pochopil jsem, že nám nemávají na pozdrav, ale ukazují na něco ve vodě, asi tak třicet metrů od nás – trup převráceného člunu.

„To je Bronwyn a Oliva!“ řekla Emma.

Člun byl vzhůru nohama, zkorodovaným dnem obrácený k obloze. Po dívkách nebylo ani památky.

„Musíme se dostat blíž!“ zařval Hugh. Zapomněli jsme na únavu, chopili se vesel a směřovali k loďce a přitom volali do větru jména obou dívek.

Propluli jsme přílivem šatstva, které vypadlo z otevřených kufrů, každé z kroužících šatů připomínaly topící se dívku. Srdce mi v hrudi zběsile tlouklo, a i když jsem byl promočený na kost a třásl se, chlad jsem ani nevnímal. U Bronwyniny převrácené loďky jsme se setkali s Enochovým člunem a začali jsme prohledávat vodu společně.

„Kde jsou?“ naříkal Horác. „Ach bože, jestli jsme je ztratili…“

„Pod člunem!“ řekla Emma a ukazovala na trup. „Možná, že jsou uvězněny pod člunem!“

Uvolnil jsem jedno veslo z vidlice a zabušil jím na převrácenou loďku. „Jestli jste tam, vyplavte ven!“ křičel jsem. „Zachráníme vás!“

Hodnou chvíli nepřicházela žádná odpověď. Cítil jsem, jak se vzdaluje naděje na jejich záchranu. Ale pak se zevnitř obráceného člunu ozvalo v odpověď zaklepání a hned nato trupem projela pěst, úlomky dřeva odlétly a my jsme vyskočili překvapením.

„To je Bronwyn!“ vykřikla Emma. „Jsou naživu!“

Několika dalšími údery vytvořila Bronwyn v trupu lodi díru, kterou mohla prolézt. Natáhl jsem k ní své veslo, chytila se ho. Společně s Hughem a Emmou jsme ji vytáhli z vířící vody do našeho člunu zrovna ve chvíli, kdy se ten její potopil a zmizel ve vlnách. Byla zmatená, hysterická a křičela, i když sotva popadala dech. Volala Olivu, která s ní pod převráceným člunem nebyla. Stále jsme nevěděli, kde je.

„Oliva – musíme najít Olivu,“ drmolila Bronwyn od chvíle, co jsme ji dostali do člunu. Třásla se a vykašlávala mořskou vodu. Stála v rozhoupaném člunu a ukazovala do bouře. „Tam!“ vykřikla. „Vidíte to?“

Zaclonil jsem si oči rukou, abych je ochránil před pichlavým deštěm, a podíval jsem se tím směrem, ale viděl jsem jen vlny a mlhu. „Nic nevidím!“

„Je támhle!“ trvala na svém Bronwyn. „Lano!“

Pak jsem zahlédl, na co ukazovala. Nebyla to dívka, která by plácala ve vodě okolo sebe rukama, ale silný konopný provaz, jenž se zvedal z vody, v té vřavě ho skoro nebylo vidět. Žíla napjatého hnědého lana vycházela z vody a ztrácela se v mlze. Oliva musela být přivázána k druhému konci, na který jsme nedohlédli.

Doveslovali jsme k lanu a Bronwyn je začala přitahovat dolů, a asi po minutě se z mlhy nad našimi hlavami vynořila Oliva, jeden konec provazu pevně uvázaný okolo pasu. Ztratila boty, když se člun převrátil, ale Bronwyn už předtím přivázala Olivu ke kotevnímu lanu, jehož druhý konec teď spočíval na mořském dně. Kdyby to neudělala, Oliva by už byla jistě ztracena kdesi v mracích.

Oliva se vrhla Bronwyn okolo krku a jásala: „Tys mě zachránila, tys mě zachránila!“

Objímaly se. Při pohledu na ně se mi udělal v krku knedlík.

„Ještě nejsme mimo nebezpečí,“ řekla Bronwyn. „Musíme se dostat ke břehu dřív, než přijde noc, jinak je tohle teprve začátek našich problémů.“

***

Bouře trochu polevila a nebezpečné vlny se uklidnily, ale nebylo možné si ani představit, že bychom udělali jediný záběr, třeba i na dokonale klidné hladině. Nebyli jsme ještě ani v půli cesty k pevnině a já už jsem si připadal beznadějně vyčerpaný. V rukou mi pulzovala bolest. Paže jsem měl těžké jako kmeny stromů. Jako by to nestačilo, nekonečným houpáním člunu se mi zvedal žaludek – a soudě podle zelených tváří okolo, nebyl jsem sám.

„Chvilku si odpočineme,“ navrhla Emma a snažila se, aby to znělo povzbudivě. „Odpočineme si a vylijeme ze člunů vodu, než se mlha rozpustí…“

„Mlha jako tahle má svůj vlastní rozum,“ pronesl Enoch. „Může trvat celé dny, než se protrhá. Za pár hodin nastane tma a pak budeme jen doufat, že vydržíme do rána, aniž by nás našly ty stvůry. Zůstaneme naprosto bezbranní.“

„A bez vody,“ řekl Hugh.

„A jídla,“ dodal Millard.

Oliva zvedla obě ruce do vzduchu a řekla: „Já vím, kde je!“

„Kde je co?“ zeptala se Emma.

„Země. Viděla jsem ji, když jsem se vznášela na konci provazu.“ Oliva vystoupala nad mlhu a zřetelně zahlédla pevninu.

„To je k ničemu,“ bručel Enoch. „Už jsme se tu od té chvíle, co jsi byla tam nahoře, otočili kolem vlastní osy nejmíň šestkrát.“

„Tak mě znovu vypusťte.“

„Myslíš to vážně?“ zeptala se jí Emma. „Je to nebezpečné. Co když tě chytí vítr anebo se přetrhne lano?“

Oliva se tvářila odhodlaně. „Vypusťte mě nahoru,“ opakovala.

„Když na tom trvá, nemá smysl s ní diskutovat,“ řekla Emma. „Přines lano, Bronwyn.“

„Jsi ta nejstatečnější holčička, jakou jsem kdy poznala,“ řekla Bronwyn a pak se pustila do práce. Vytáhla kotvu z vody, dala ji do našeho člunu a dlouhým lanem jsme svázali dohromady oba zbývající čluny, aby se už nemohly nikdy odloučit, a pak jsme vypustili Olivu mlhou vzhůru do nebe.

Nastal zvláštní, tichý okamžik, kdy jsme všichni zírali na provaz ztrácející se v oblacích, hlavy zakloněné – a čekali jsme na nějaké znamení z nebes.

Ticho přerušil Enoch. „Tak co?“ zavolal netrpělivě.

„Vidím ji!“ Olivin hlásek zněl na pozadí zpěněných vln jako slabounké pištění. „Přímo před námi!“

„To mi stačí!“ řekla Bronwyn, a zatímco jsme se my ostatní drželi za břicha a seděli zhrouceně na svých sedátkách, vlezla do předního člunu, chopila se vesel a začala zabírat, vedená jen tenkým hláskem Olivy, neviditelného anděla v oblacích.

„Doleva… ještě doleva… ne tolik!“

A tak jsme pomalu dorazili k pevnině, mlha nás neustále pronásledovala, její dlouhé šedé nozdry připomínaly strašidelné prsty nějakého přízraku, který se nás bez přestání snaží přitáhnout zpět k sobě.

Jako by nás ostrov nechtěl nechat odejít.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

ČÁST PRVNÍ

Kapitola jedna

ČÁST DRUHÁ