Překlad:

LUMÍR MIKULKA

Robert Bloch: Psycho III

Vydání první

Copyright © Robert Bloch 1990

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1866. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Psycho House vydaného nakladatelstvím

Wings Books, New York (USA) v roce 1993

Český překlad © 2014 Lumír Mikulka

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2014 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-897-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-941-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Robert Bloch

PSYCHO III

Ukážka z elektronickej knihy

Tato kniha je pro Kirbyho McCauleyho.

Jen tak pro případ, že by neměl co číst.

1

Když se Terry a Mick dostaly k předním dveřím, schoval se měsíc za mraky.

„Vidíš?“ zašeptala Mick. „Chápeš už, proč jsem říkala, ať si vezmeme baterky.“

„Proč šeptáš?“ opáčila Terry. „Nikdo tu není.“ Její baterka se nicméně rozzářila stejně rychle jako Mickina.

„Nebuď si tak jistá.“ Mick našla nejmenší klíč na smotaném řetízku a zasunula ho do zámku. Pak zaváhala.

„Máš strach?“ zeptala se Terry.

„Já? Ne.“ Klíč v zámku se otočil a dveře se otevřely. „Nejde nikdo?“

Terry se ohlédla k cestě. „Vzduch je čistý.“

Mick přikývla. „Dobře. Tak pojďme dovnitř, ať se mrkneme na ten zázrak.“

Dvě drobné postavy s krátkými vlasy a v džínách překročily práh a vstoupily do kanceláře. Pronikavý pach čerstvých barev plnil temnotu, kterou dokázaly kužely světla ze dvou baterek jen sotva rozehnat. Terry zamrkala a vykročila za Mick k recepčnímu pultu. Při pohledu na siluetu tyčící se v přítmí za ním se ale prudce zarazila. Z dotyčného byla vidět jen záda.

Nyní to byla Mick, kdo zašeptala: „Vidíš? Co jsem ti povídala? Je to on.“

Terry zalapala po dechu. „To není možné.“

„Ne?“ Mick se natáhla, aby stiskla stříbrné tlačítko na kulatém zvonku na pultu.

Neozval se žádný zvuk, ale pak se postava ve stínu pomaličku otočila a obě hleděly do tváře Normana Batese.

„Vítejte v Batesově motelu,“ pronesl mužský hlas. „Váš pokoj je připraven.“

Oči se mu skelně leskly a ve tváři měl nehybný úsměv. Pouze pronikavost hlasu prozrazovala, co je zač.

„Fakt hustý! Jak to udělali?“

„Snadno. Tohle není žádný opravdový zvonek. Všechno je to elektronika. Tu figurínu upevnili na jakýsi čep, a když stiskneš zvonek, spustí se cosi jako magnetofon.“

Terry ale přesto nadskočila, když se vosková figurína otočila zpátky do původní polohy. Nebylo snadné tvářit se jakoby nic. „Takže tohle je ten starý Norman. Vážně si myslíš, že vypadal takhle?“

Mick pokrčila rameny. „Říká se, že Tlusťoch Otto chtěl, aby všechno vypadalo jako doopravdy.“

Terry se nadechla. Až nyní si uvědomila pach barvy. „Postavit něco takového muselo stát balík.“

Mick přikývla. „Táta tvrdí, že si Tlusťoch Otto půjčil v bance. Jestli na tom něco nevyjde, je v průšvihu.“

Terry přejela kuželem světla z baterky po stěnách kanceláře, pak pohlédla k oknu. „V průšvihu budeš ty, jestli tvůj táta zjistí, že sis vypůjčila jeho klíče.“

„Žádné strachy. Teď když to tady už všechno vymaloval, nemá zapotřebí se sem vracet. Pověsil je v garáži na háček. Tam jsem si je včera večer vzala, a on si ani nevšiml, že jsou pryč. Takže proč by si toho měl všimnout zrovna teď? V tuhle chvíli sedí tak nanejvýš u bedny, má vedle sebe kartón se šesti plechovkama piva a čumí na baseball.“

„A kde si myslí, že jsi zrovna teď ty?“ zeptala se Terry.

„V knihovně. A věří, že si tam dělám úkoly.“

„Vsaď se, že já vím, jaké úkoly bys teď ve skutečnosti dělala nejraději,“ prohodila Terry.

„Sklapni! Knihovna zavírá v devět. Měly bysme sebou hodit, jestli chceš vidět zbytek.“

Otočily se. Mick zamířila ke dveřím v protější stěně. Daly se otevřít, aniž by k tomu byl třeba klíč. „To je prča,“ utrousila Terry. „Já si myslela, že do těch pokojů se dá chodit jedině zvenku.“

„Tady žádné další pokoje kromě toho jednoho nejsou, ty chytrá. Všechno ostatní jsou jenom falešné stěny, aby to vypadalo, jako že to je celý motel. Táta tvrdí, že Tlusťoch Otto možná přidá ještě pár dalších pokojů, jestli se mu bude dařit.“

„A ty si myslíš, že sem budou lidi jezdit a utrácet peníze jenom proto, aby viděli, kde starý Norman tropil ty svoje kousky?“

Mick se zašklebila. „My tady jsme, nebo ne?“

„Jo, ale grátis. Pořád ale nedokážu pochopit, proč by si měl někdo chtít kupovat vstupenky, aby se koukal na nějakou atrapu.“

„Tobě by se snad líbilo víc, kdyby tady kolem pobíhal opravdický Norman s pořádným nožem?“

„On je ale mrtvý. Všichni to vědí.“

„A co duchové?“

„Nechceš se už na tyhle blbosti vykašlat? Mě tím nevystrašíš.“

Což byla pravda. Terry neměla strach. Dokonce ani tady ne, když vešly do motelového pokoje. Prostě jenom docela obyčejná ložnice jako v kterémkoli motelu. Pokoj se ničím nelišil, až na ten pach barvy. Při pohledu na postel ozářenou kuželem světla z baterky ale Terry připustila, že by se možná bála o něco víc, kdyby skutečný důvod, proč jsou tady, spočíval v tom, že to s ní Mick chce dělat.

Jenže k čertu s tím… Dřív nebo později se najde někdo, kdo to s ní dělat bude, a nebylo na tom nic, čeho by se měla bát. Nila Putnamová tvrdí, že ona to dělá s Harrym už skoro celý rok a že to bylo od samotného začátku něco úžasného. I když kdo by samozřejmě věřil Nile Putnamové. Byla to lhářka a navíc ošklivka na druhou. Fešák jako Harry by se jí nedotkl ani třímetrovým klackem.

A upřímně řečeno, ani Mick by se nedotkla Terry, protože Mick byla taky holka. I když by v ní nikdo hned nepoznal Michelle, stejně jako by v Terry nehledal Theresu. Aspoň ne teď, když na sobě měly džíny a mikiny. Možná by si mohla nechat přes léto trochu narůst vlasy, aby to vypadalo lépe, až na podzim zase nastane čas jezdit autobusem do střední školy v Montrose.

„Co tady stojíš?“ ozvala se Mick. „Hni sebou.“

Kužel světla z Terryiny baterky zamířil stejným směrem jako Mickina, když prošly dveřmi do koupelny a ke sprchovému koutu.

„Jsi na to připravená?“ ujišťovala se Mick. Cosi na způsobu, jakým to řekla, působilo legračně. Terry si uvědomila, o co jde: byla to ta kombinace šepotu a ozvěny. V koupelně se hlasy vždycky rozléhají, to chápala, ale proč Mick šeptá?

Leda že by měla strach. Netvrdila jí ale sama, že tady není nic, čeho by se měly bát? Starý Norman byl skutečně po smrti a kromě nich dvou zde nikdo jiný nebyl.

Pak Mick roztáhla závěs u sprchy a rázem byly tři.

Ze sprchového koutu na ně hleděla nahá žena. Vytřeštěné oči plné hrůzy, zdvižené ruce, rozevřené dlaně, jako kdyby se snažily zachytit ránu neviditelného nože.

Nikde zde nebyla žádná krev, ale Terry ji dokonce i se zavřenýma očima viděla. Ani žádný zvuk se neozýval, ale ona uslyšela tiché výkřiky.

Odvrátila se, aby se dívala na Mick, až zase znovu otevře oči, a přiměla se k veselému úšklebku. „No panejo, tady je nějaká socha!“

„Nic takového. Tohle je figurína. Loutka. Táta říkal, že Tlusťoch Otto to nechal udělat na zakázku kdesi na východě. Poslal jim fotky té nány, která se tady nechala oddělat. Táta tvrdí, že vypadá přesně jako ona.“

„Jak to může vědět? On si s ní někdy zašukal nebo co?“ zahihňala se Terry.

„Nedělej si srandu!“ Z toho, jak to řekla, bylo jasně znát, že Mick rozhodně nepovažuje Terry za novou Whoopi Goldbergovou. „Táta byl ještě malý kluk, když se to tady všechno seběhlo.“

Terry přikývla, ale ta část se slovem tady se jí moc nelíbila. Protože i když to všechno kolem byla jenom atrapa oné koupelny a ta vyděšeně se tvářící figurína jen pouhý vosk, existoval kdysi i skutečný Norman, skutečný nůž a došlo ke skutečné vraždě. A říkat tady, to bylo prostě nevkusné. Právě tady… v noci, ve tmě, když jí v uších zazněl zvuk dveří, které se otvíraly v kterési jiné místnosti.

„Co to bylo za zvuk?“ Terry chytila Mick za ruku.

„Já nic neslyšela.“

Terryino sevření ještě zesílilo. „Sklapni a poslouchej.“

Okamžik beze slova stály. Pak se Mick vytrhla ze sevření a otočila se. „Nikdo tam není,“ zamumlala.

„Kam jdeš?“

„Kam asi myslíš?“ Mick zamířila zpátky do ložnice. „Jdeš se mnou, nebo jsi srab?“

Terry věděla, že v úvahu přichází jen jedna jediná odpověď. Je. Je srab. Přesto se ale pohnula, aby se přidala ke své společnici. Bez ohledu na to, kdo nebo co se plížilo tam v kanceláři, se cítila bezpečněji s Mick než tady s tou slečnou z vosku ve sprchovém koutě. Než s nahou dívkou, která čekala na ránu obnaženou čepelí.

Když se Mick natahovala ke dveřím ložnice, aby je otevřela, poklepala ji Terry po rameni. Tiše a naléhavě zašeptala: „Počkej – zhasni nejdřív baterku. Co když nás uvidí?“

„Nikdo tam není!“ Hlas Mick zněl otráveně, ale Terry si všimla, jak tiše její kamarádka mluví. A ještě než otevřela dveře ložnice, baterku skutečně zhasla.

Dveře se otevíraly dopředu a jejich pohyb rozvířil teplý vzduch v kanceláři, plný výparů z barev. Kdesi daleko od nich zde pořád stála figurína Normana Batese, až tam ve stínu za recepčním pultem. Rýsovala se tam v klidu a nehybně. Nikde nebylo ani stopy po jakémkoli zvuku či pohybu, se jediný stín se nezachvěl.

Dívky se pomaloučku společně plížily k východu z kanceláře. Pomalu a opatrně otevíraly dveře a teprve, až se rozevřely dost na to, aby si byly jisté, že jim nikdo nestojí v cestě a že jim podle všeho nic nehrozí, rozsvítily znovu baterky.

Noční vzduch venku byl rovněž teplý, ale nevznášela se v něm ani stopa po štiplavém zápachu barev. Terry zhluboka dýchala, když Mick kráčela před ní po chodníku táhnoucím se kolem kanceláře a pak dál po cestičce směřující obloukem do kopce, kde se zlověstně tyčil temný dům.

„Počkej!“

Mick se zastavila a ohlédla se, když uslyšela hlas Terry. „No tak co je?“

„Fakt tam musíme?“

„Nebuď slepice. Ale jestli chceš, odvedu tě domů, ať si můžeš zalézt do kurníku.“ Z tváře Mick stejně jako v jejím hlasu zaznívalo znechucení.

„Nebýt tebe, tak tady v první řadě vůbec nejsme. Když jsem ti včera večer říkala, že sem můžeme tajně vlézt, chtěla jsi to tak strašně vidět, že sis skoro načurala do kalhotek.“

„Panebože! Tak ty si snad myslíš, že já mám strach nebo tak něco?“ Terry významně zvedla levé zápěstí a letmo pohlédla na hodinky. „Jenomže pokud nepřijdu domů, v kolik jsem řekla, matka z toho bude na mrtvici.“

Teď bylo na Mick, aby se taky podívala na hodinky. Pak zamračeně pohlédla na Terry. „Ještě pořád máme spoustu času. Okouknout to tady může trvat tak deset, možná patnáct minut. Jestli se ale moc bojíš…“

Tohle zabralo. „Kdo se tady bojí?“ odsekla Terry. „Jde se, ty sralbotko.“

Bylo to jako v té staré písničce, kterou zpívávala tetička Marcella – „Jdeme přes řeku a přes lesy, rovnou k bábinčinu domu.“ Až na to, že tady žádná řeka ani lesy nebyly. Jenom cestička, která je vedla ke schůdkům stoupajícím na verandu domu stojícího nahoře ve svahu. A nebyl zde ani dům žádné bábinky, nýbrž Normana. Skutečně Normanův, neboť jeho matka byla mrtvá. A on byl mrtvý rovněž. Jenže ten dům byl živý. Tenhle nový dům.

Terry se cítila lépe, když si to všechno připomněla. Pokud by existovaly takové věci, jako jsou duchové, pak by se udržovali v tom starém domě. Tohle místo ale bylo zbrusu nové. Stejně jako motel. Tlusťoch Otto postavil obojí současně a z téhož důvodu: aby rýžoval prachy na turistech. Což by se mu se zatracenou jistotou nepodařilo na žádném místě, kde by se poflakovali nějací duchové.

Tudíž zde nebylo nic, čeho by se měla bát. A kromě toho byla dnešní výprava cosi jako bezplatná předpremiéra, nebo ne?

Když si to říkala v duchu sama pro sebe, poslouchalo se to tam uvnitř její hlavy hezky. Jenže zvuk, který se ozval, když schody vedoucí na verandu zaprotestovaly pod jejich nohama, zazněl skoro jako zaječení. A ostré zarachocení klíče otáčejícího se v zámku se neslo ostrou ozvěnou nad celým svahem.

Samozřejmě že na svahu nebyl kromě nich dvou nikdo, kdo by mohl tyto zvuky poslouchat. A nikdo nečekal ani v dlouhé temné chodbě domu, do něhož vzápětí vstoupily.

Světlo baterky vyhánělo stíny ze všech koutů. Škoda že nikoho nenapadlo vymyslet nějaké udělátko, které by dokázalo prozářit mysl stejně, jako to svedou baterky tady s touhle chodbou. Terry zaplašila tu myšlenku a přála si, aby stejně snadno dokázala zahnat i cokoli dalšího, co ji při pohledu na tmu a stíny v domě napadne.

Jenže to nešlo. Nepomáhal ani pach čerstvé barvy vznášející se ve vzduchu všude kolem, který jí připomínal, že tohle není ten skutečný dům. Že se nejedná o místo, kde zemřel ten detektiv a v němž žila Normanova matka navzdory faktu, že byla už dávno mrtvá. Nebo snad nebyla?

Terry zalapala po dechu. Zatraceně že je po ní. Anebo… Jenže tohle anebo nebylo právě to slovo, o němž by se jí teď chtělo přemýšlet. Neměla do toho o nic větší chuť, než jakou v ní probouzel předtím výraz tady.

Nejlepší, co mohla právě teď udělat, bylo rychle se rozhlédnout kolem, aby té blbce Mick bylo jasné, že ona není žádná slepice. A pak hned upalovat domů, než po ní matka vyhlásí pátrání.

Mick už namířila baterkou na schodiště přímo před ní, které stoupalo do prvního patra. „Pojďme nahoru,“ zašeptala.

Zase to šeptání. Terry se nelíbil zvuk jejího šeptajícího hlasu o nic více než dole v motelu, kde to byla ona sama, kdo šeptal. Šepot znamená, že člověk má strach. A pokud měla Mick nyní strach, možná pro to existoval i nějaký důvod. A jestliže onen důvod čekal nahoře –

Opět nastal okamžik pro rychlé rozhodnutí. Buď, anebo. Buď jít s Mick do patra, nebo zůstat úplně sama ve tmavé, strašidelné chodbě.

Terry sklonila baterku a zamířila nahoru, za pohupujícím se zadkem Mick v modrých džínách. Současně připomněla sama sobě, že schody tady vržou jenom proto, že jsou nové.

Šlo ale o to, že to tady nové nevypadalo. A ani nahoře ne. Ať už dům stavěl kdokoli, musel to dělat podle fotografií. Počínal si stejně jako ti, kteří zhotovovali voskové figuríny. Anebo se prostě jenom snažili odhadnout, jak to muselo kdysi vypadat, a nakoupili spoustu starých krámů, aby dům zařídili. Přesně jako třeba tady v koupelně, kde si Mick právě svítila na vanu, jakou ještě nikdy v životě neviděla. Měla nohy. Cosi podobného platilo i pro toaletu. Nádržka na vodu byla nahoře nad hlavou a vedl k ní řetízek, za nějž se tahalo. Pak si vzpomněla, že cosi podobného už kdesi spatřila: možná to bylo v nějaké knize o průkopnících osídlujících Ameriku.

Jedna věc ji ale naplnila vděčností. Nikde v téhle koupelně neviděla sprchový kout.

Možná neměl starý dobrý Norman v lásce sprchování. Anebo tenkrát sprchy ještě nevynalezli. Když došlo na americké dějiny, měla to Terry všechno trochu rozmazané. Občas si dokonce nedokázala ani vzpomenout na datum, kdy zemřel Elvis.

Myšlenka, že právě teď a na takovém místě, jako je toto, myslí na cosi podobného, ji překvapila. Obrátila se, aby se podělila o svou reakci s Mick, a přesně v tu chvíli se dočkala dalšího překvapení.

Mick zmizela.

„Hej!“ vykřikla.

Ozvěna se nesla ve tmě prázdnou chodbou a tucet hlasů jí zakřičelo na odpověď. „Mick! Kde jsi?“

„Tady.“

Zvuk Mickina hlasu a kužel světla její baterky zavedl Terry do překvapivě malého pokoje na opačné straně chodby. Tady patřilo hlavní slovo svítilně Mick, jejíž světlo přejíždělo po stěnách a nábytku. Terry sledovala, kudy se kužel světla ubírá. Rychle jí došlo, že nepochybně stojí v pokoji Normana Batese. Muselo to být ono. Místo toaletního stolku viděla starý sekretář. Místo postele jen obyčejné lehátko bez přehozu. V žádném případě to zde nevypadalo jako v nějakém nóbl pokoji hotelu Holiday Inn.

Vlastně to ani nevypadalo jako pokoj pro dospělého muže. Takovým způsobem by člověk zařídil pokojík, v němž by spával kluk. Norman Bates ale kdysi dávno býval klukem.

Terry se nad tím zamyslela. Jaký asi byl Norman Bates, než vyrostl a proměnil se v tu příšeru?

Pohled po pokoji jí nabídl částečnou odpověď. Nikde kolem neviděla žádné sportovní náčiní. Žádné míče, pálky, přilby, dokonce ani baseballovou čepici ne. Na stěnách nevisely ani žádné vlaječky. Ani nad dvěma poličkami s knihami, kterých si všimla v protějším rohu. Zato knihovničky byly skoro plné. Musel hodně číst. Což ale samo o sobě nedokazuje, že by byl nějaký podivín, připomněla Terry sama sobě. Hodně lidí četlo knížky v těch dobách, než byla vynalezena televize. Ani tohle jí tedy neřeklo příliš o tom, jaký byl doopravdy Norman Bates.

Bylo to světlo Mickiny baterky, které jí nabídlo nejlepší odpověď, když se zastavilo na jedné fotografii na protější stěně vedle dveří šatníku.

„Tady, to je on!“ vydechla Mick.

Byl to on. Usmívající se malý kluk v kombinéze, sedící na poníku, zachycený na filmu a navždy spoután rámečkem. Takhle o něm Terry nikdy nepřemýšlela. Jediné, co jí vytanulo na mysl při pohledu na vybledlou fotografii, byla otázka: jak se mohl takový hezký malý klouček proměnit v nestvůru?

Ptát se Mick nemělo smysl. Vůbec by nepochopila, o co Terry jde. A navíc Mick znovu provedla svůj trik se zmizením. Kdyby se Terry včas neohlédla, ani by si nevšimla, že kamarádka vyšla z pokoje zpátky ven na chodbu.

„Co je s tebou?“ zeptala se. „Pořád mi někam zdrháš. To potřebuješ na záchod nebo co?“

„Tady bych na záchod v životě nešla,“ odtušila Mick. Vykročila chodbou, přešla ke tmavým dveřím a bez potíží je otevřela. Klíč nepotřebovala, stačilo zatlačit.

Mick mávla světlem baterky, jako kdyby tady Terry vítala. „Ložnice jeho matky,“ oznámila.

Pach barvy se sem rozhodně nehodil. A právě tak si zde připadala i samotná Terry. Nepatřičně. Pokud by někoho zajímala dávná minulost, byla matčina ložnice učiněný poklad. Plná spousty krámů, jaké by člověk našel tak leda v muzeu. Terry tady ale ve skutečnosti nezajímalo nic kromě velké postele. Jenže i z ní se vyklubalo zklamání, neboť byla prázdná.

V záři světla baterky se zamračila na Mick. „Měla jsem dojem, že jsi říkala, že mi jeho matku ukážeš.“

„Říkala,“ přikývla Mick.

„No tak kde je?“

„Můžeš chvilku mlčet?“ Mick se zadívala směrem ke dveřím. Pak vykročila na chodbu a hned vzápětí se zastavila tak prudce, že do ní Terry zezadu skoro narazila. „Počkej,“ zamumlala. „Myslím, že něco slyším.“

Na moment tam stály bez jediného pohybu, dvě drobné postavy ztuhlé v tichém přítmí. Nic jiného zde ale nebylo. Jen stíny táhnoucí se kolem nich a ticho.

Žádný zvuk. Nic, z čeho by bylo třeba mít strach. Za vrzání mohly jejich reeboky, zatímco obě kráčely chodbou a sestupovaly po schodech. Mick se zastavila, když se ocitly na dolním konci schodiště. „Chceš si prohlédnout přízemí?“ zeptala se.

„Je tady Matka?“

Mick zavrtěla hlavou. „Ne. Ale čeká na nás.“

„Kde?“

„Ve sklepě.“

A tak tam šly. Mick nedočkavě vpředu, Terry coby zdráhavý zadní voj. Byla horší než nějaká slepice. Kromě toho byla i husa, která naletěla na Mickino přehánění o tom, jak vzrušující to tady všechno bude. Možná byla odvázaná z toho, jak dokázala doběhnout svého otce, ale pokud se týkalo Terry, tak nic moc. Vrážet ve tmě do věcí a čichat všechen ten smrad z barev nebylo nic extra. Tak dobře, ten pohyblivý panák v kanceláři motelu byl docela hezký kýč. A ta druhá figurína ve sprše, která se nehýbala, naháněla trochu strach. Pokud to ale mělo být všechno, pak se nedalo předpokládat, že by se starý Tlusťoch Otto dopracoval jen díky prodeji vstupenek k něčemu, co by vypadalo jako ze seriálu Jak si žijí bohatí a slavní. To by musel vyrukovat s něčím víc. Anebo by to musel mít schované tam dole, ve sklepě.

Problém spočíval jen v tom, že když se tam dolů dostaly, ukázalo se, že sklep je docela obyčejný suterén. Suterén s holými natřenými stěnami. Nebyla tady dokonce ani ta velká pec, do jaké se za starých dob házelo lopatou uhlí. Nejspíš tu měli místo ní zabudované ústřední topení, aby mohlo být všechno otevřené i přes zimu. Ne že by na tom snad Terry nějak záleželo, tohle byl výhradně problém Tlusťocha Otty a ne její. Její problém spočíval v probouzejícím se nutkavém pocitu, že by potřebovala na záchod. Kromě toho se začínala v duchu ptát sama sebe, co vůbec dělá na místě, jako je tohle?

„Fajn,“ promluvila. „Tak jsme tady. Já ale pořád nic nevidím.“

Mick se otočila. Hlava jí poskakovala ve svatozáři baterky. „To je tím, že tohle je jenom suterén. Ale já jsem říkala, že jeho matka je ve sklepě, pamatuješ si?“

„V jakém sklepě?“

„Ve sklepě na ovoce. Tamhle.“

Mick zamířila dozadu za schody, po nichž sestoupily do suterénu, a Terry ji následovala. Měla dojem, jako kdyby světlo baterky zesláblo, zatímco její potřeba odskočit si ještě zesílila. Ve sklepě na ovoce nepochybně žádný záchod nebude, ale možná nechal Tlusťoch Otto nějaký udělat v přízemí. Podle toho, jak ho znala, to bude beztak kabinka na mince. Momentálně se o to ale nestarala. Jediné, co chtěla, bylo bleskem se podívat do toho sklepa na ovoce a pak tryskem nahoru a rychle se vyčurat.

„Co je?“ Při zvuku Mickina hlasu sebou škubla. „Co to máš se světlem?“

Terry se v přímí podívala na siluetu vlastní ruky svírající kovový váleček. Zachřestila s ním a palcem mačkala knoflík. „Musím mít vybité baterie,“ odpověděla.

„Moje je v pořádku.“ Mick mávla baterkou v pravé ruce. Levou sevřela kliku dveří u dolního konce schodů.

„No tak proč neotevřeš?“ zeptala se Terry. „Na co čekáme?“

„Nejprve mi slib jednu věc,“ nedala se Mick. „Že nebudeš ječet.“

„To si děláš srandu? Já se ječet nechystám.“

„Možná ne,“ odtušila Mick. „Ale když jsem sem přišla včera večer já, tak jsem si hezky zavřískala. Slyšela jsem předtím sice všechny ty historky o tom, jak vypadala skutečná matka Normana Batese, když ji tady dole našli, ale stejně jsem se pak celá třásla, protože ta figurína tady, ta je ti tak… nechutná.“

„Mě to nevystraší,“ odsekla Terry. „Je to prostě jenom figurína jedné staré paní.“

„To jsem si myslela taky.“ Mickin stín na zdi u dolního konce schodů kývl hlavou. „Jenže jsem zapomněla na všechny ty věci, které s ní Norman udělal.“

„Jako třeba?“

„Jako že ji zabil. Pro začátek. Dal jí a jejímu milenci do pití jakýsi jed. Zapomněla jsem už, co říkali, že to bylo, ale musela to být děsná smrt, protože je to vidět v její tváři. Nebo v tom, co z její tváře zbylo.“

„Já jsem si myslela, že to starý Norman nějak spravil,“ namítla Terry.

„Nejprve ji musel vykopat.“

Zdálo se, že Mick se chystá jí o tom všem podrobně vyprávět, ale Terry zatoužila, aby s tím počkala, až budou zase venku. Tady dole bylo příliš velké horko, moc velké dusno, taky až moc velká tma a připadala si tu vůbec jako v pasti. Zatraceně podobně, jako kdyby se nacházela na místě, odkud musel Norman vykopat svoji matku.

„Muselo to být pár měsíců po její smrti,“ pokračovala Mick. „Což znamená, že v době, kdy ji dostal znovu do rukou, byla už ona… no však víš…“

„Musíš o tom mluvit?“ Terry nedala Mick možnost, aby odpověděla. „A kromě toho já vím, co s ní udělal. Vypraperoval ji.“

„Říká se vypreparoval, hlupáčku.“

„Záleží na tom? Hlavní je, že ji Norman prostě vycpal.“

„Jenže on by o tom takhle nemluvil. On si myslel, že matka je stále naživu. Celou tu dobu si spolu povídali. Až na to že on samozřejmě mluvil sám se sebou. Když ale začal kolem čenichat ten detektiv, Norman odnesl matku sem dolů do sklepa na ovoce, aby ji nikdo neslyšel. Nebo neviděl.“

„Dobře, dobře! No tak se na tu starou rašpli prostě mrkneme a pak odtud vypadneme,“ rozhodla Terry.

Mick se zahihňala. „Nahnala jsem ti strach, co?“ Její levá ruka se zvedla ke klice a pravá s baterkou se sklonila tak, aby světlo – až se dveře otevřou – dopadlo přímo na to, co je tam uvnitř čeká.

„Nachystej se na hnus!“ poradila.

A otevřela dveře.

Svaly na krku Terry se stáhly ve snaze připravit se, aby mohla vydat zvuk, jímž by zareagovala na to, co uvidí. Jenže z hrdla Terry kupodivu nevyšel ani hlásek a byla to Mick, která zaječela, jakmile pohlédla na to, co bylo ve sklepě.

Nebo spíš na to, co tam nebylo.

Protože sklep na ovoce zel prázdnotou.

Terry nahlédla dovnitř otevřenými dveřmi, načež se obrátila ke kamarádce. „Mick –“

Mick se na ni ani nepodívala. Stále hleděla přímo před sebe. Její jekot již ale nabral podobu srozumitelných slov. „Ona je pryč!“

„Vážně?“

Mick se obrátila a pokrčila rameny. „Včera večer tady byla. Vím to, protože jsem ji viděla! Věříš mi přece, nebo ne?“

Terry přikývla. „Tak fajn, je pryč. Musíš kvůli tomu ale tak vyšilovat?“

„Ty to nechápeš, že?“

Terry měla pocit, že chápe. „Tohle je prostě nějaká bouda, že jo? Ty chceš, abych si myslela, že jsi se sesypala, protože Normanova matka zničehonic obživla a vypochodovala si odtud ven?“

„O to právě jde!“ Mick se tentokrát dokázala ovládnout, aby nevyjekla, ale ruka s baterkou se jí chvěla. A v jejím mihotavém světle Terry viděla, jak má Mick tvář křečovitě staženou strachem. „Ona neodešla. Někdo ji vzal! Možná jsi měla pravdu, když jsi říkala, že cosi slyšíš. Možná sem někdo přišel, aby ji sebral. A možná nás viděl –“

Zdálo se, že Mick ztratí každou chvíli kontrolu nad svým hlasem. Terry se natáhla a stiskla jí rameno, aby kamarádku uklidnila. Mick se otočila a třásla hlavou. „Dělej, musíme odtud pryč!“ V tu chvíli už její nohy dusaly na schodech, jak pádila nahoru. Světlo z její baterky, nyní ozařující už jen schodiště nahoře, se rychle vytrácelo a Terry se ocitla polapena v houstnoucí temnotě dole.

„Počkej – počkej na mě!“

Ale vyděšené kroky se nezastavily a nevěnovaly volání Terry žádnou pozornost. Terry se štrachala poslepu nahoru po schodech. Levou rukou zašmátrala po zábradlí, které tam ale nebylo. Současně horečně mačkala knoflík na baterce, ale bez výsledku. Až na jeden… Když máchla rukou s baterkou před sebe, narazila kotníky prstů do boční stěny. Chvilkové bodnutí bolesti bylo tak silné, že uvolnila sevření a baterka jí vypadla z ruky.

Baterka zamířila k zemi a bolest, kterou ucítila vzápětí, nebyla už jen chvilkovým bodnutím. Tahle jiná, nová bolest projela Terry nohou, když ji kovový válec udeřil do kotníku, načež se od něj odrazil se setrvačností, kterou získal při nárazu.

Terry zalapala po dechu a trhla sebou, když váha jejího těla spočinula na poraněném kotníku. Opřela se dlaní levé ruky o neviditelnou stěnu vedle schodů. Pak se opatrně zastavila a přejela si prsty pravé ruky po otoku, který začínal nabíhat pod horním okrajem jejích reeboků. Šmátrajícími prsty rozvázala tkaničky, ale od bolesti to moc neulevilo.

Se zaťatými zuby došla do poloviny schodiště. Tady na rovné ploše bodala bolest pod jiným úhlem, ale nemělo smysl fňukat. Nemělo ani smysl volat, protože už ani neslyšela Mickiny kroky pádící po schodech do přízemí. Ta už byla určitě venku tady z toho pekla. Bez ohledu na to, jak se tvářila statečně, se ukázalo, že to je Mick, kdo byla celou tu dobu strachy bez sebe. Co když se sem ale opravdu někdo vloupal a odnesl tu pitomou figurínu? Pak by ale rozhodně neměl důvod, aby se tady potom poflakoval.

Anebo snad měl?

Možná Mick věděla něco, o čem nemluvila. Možná měla důvod, proč se tak vyděsila a proč vystřelila takovým fofrem pryč. A jí nic neudělá, když se zařídí stejně, řekla Terry sama sobě. Jenže současně věděla, že udělá, protože už teď to bolelo. Zatímco se vlekla po schodech nahoru ze suterénu, uvažovala, jestli jí ta pitomá baterka roztřískala celý kotník. Ať už to bylo jakkoli, bolelo to jako čert. A když pak pajdala temnou chodbou, bylo to jako kráčet po žhavém uhlí.

Dvakrát se musela zastavit a jediná věc, která jí dodala sílu pokračovat, když se dostala na vrcholek schodiště, byl pohled na otevřené přední dveře ústící ven z domu, jež měla před sebou, a na siluetu Mick stojící v koutě vedle nich. Bez ohledu na narůstající intenzitu bolesti Terry přidala do kroku. Sotva to udělala, uviděla, jak se dveře začínají prudce zavírat.

„No tak, chyť ty dveře!“ zavolala.

Její pravá ruka se automaticky natáhla, aby splnila vlastní rozkaz. V tu chvíli už ale byly dveře zavřené a Mick se proměnila v pouhý stín.

Až na to, že postava vstupující do chodby nebyla Mick. A že ta stříbrná věc, kterou držela ve zdvižené ruce, nebyla baterka.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

1