Dóóóst dobrý kámoši

Ukážka z elektronickej knihy

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý kámoši – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dóóóst dobrý kámoši

Upřímně jsem zpanikařila. Bylo to děsně nepravděpodobný, ale vyloučit se to rozhodně nedalo. Co když Richie/Ricardo dospěl k názoru, že když ho Kyra zase odkopla, zkusí to pro změnu se mnou? Jéžiš! Co když to tak je? Co bych mu odpověděla, kdyby mě pozval na rande? A co bych řekla Kyře? Fúj, už při pouhým pomyšlení na ty průšvihy mi naskakovala husí kůže. Hlavně když jsem na ten děs byla sama.

„Co si o tom myslíš ty?“ obrátila jsem se na Sandie a jenom matně jsem si uvědomovala, že až doteď neřekla ani slovo.

„Myslím si,“ odpověděla mi takovým třaslavým hláskem, „že máš Billyho radši než mě!“

Tohle jsem nečekala. A už vůbec jsem nečekala, že Sandie bleskově vezme nohy na ramena a uteče a nechá mě celou šokovanou stát na cestičce.

Zběsile jsem přemýšlela, jestli nevykoumám, co se to vlastně zvrtlo, ale můj mozek se vzmohl akorát na: „He...?“

E-knihy v edici:

Dóóóst dobrá rodinka

Dóóóst dobrý rande

Dóóóst dobrá ségra

Dóóóst dobrý kámoši

Dóóóst dobrý úlety

Dóóóst dobrý šoky

Dóóóst dobrý mejdlo

Dóóóst dobrej vopruz

Dóóóst dobrá schíza

Dóóóst dobrý lovestory

Dóóóst dobrý zmatky

Dóóóst dobrej stresík

Dóóóst dobrá partička

Dóóóst dobrej hepáč

Dóóóst dobrý Vánoce

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý kámoši

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Ltd, 2002

Copyright © Karen McCombieová, 2002

ISBN 0 439 99348 2 (Scholastic Ltd)

Z anglického originálu Ally’s World – Friends, Freak-Outs and Very Secret Secrets

přeložila Petra Klůfová.

Obálka Luděk Bárta

Jazykovou úpravu provedl Štěpán Kovařík.

Jazykovou korekturu provedl Boris Lehečka.

Odpovědná redaktorka Alena Špačková

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT,

Pujmanové 1221/4, Praha 4, jako svou 853. publikaci. 1. vydání, 2004.

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2004

Translation © Petra Klůfová, 2004

Cover © Luděk Bárta, 2004

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2014

Beletrie pro děti a mládež / Romány a povídky pro dívky od 9 do 12 let / edice Alice a…

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 80-7200-868-4 (1. vydání, 2004)

ISBN tištěné verze 978-80-253-1424-1 (2. vydání, 2012)

ISBN e-knihy 978-80-253-2261-1 (1. zveřejnění, 2014)

Obsah

Předmluva

1. VIP (Velmi interesantní pizza)

2. Nedělní venčení (a mlčení)

3. Šikovnost nejsou žádný čáry (když nejde o mě)

4. Inspirace útočí (jauvajs!)

5. Záhada růžových volánků...

6. Nápadně nenápaditý vynález

7. Copánkový dvojčátka

8. Ptačí mozeček...

9. Kdepak, vůbec nezuřím

10. Richie/Ricardo a supertajemství...

11. Robbieho píseň lásky

12. Boule sem, boule tam...

13. Zmutovaný sedmikrásky

14. Kdo má vinu na zločinu...

15. Jednoduchý jak facka (kéž by...)

16. Ulechtáme ji!

17. Jabla září...

18. Bejby! Jsi máááááá!

19. Růžovou, pěkně prosím

20. Jedno překvápko a dva šoky

21. Tajemství a proč je mít

Předmluva

Milá maminko,

dneska jsem byla s babičkou na procházce (no, tedy, když říkám, že jsem byla na procházce s babičkou, chci samozřejmě říct, že s námi šel i Tor, ale ten předstíral, že je neviditelný, takže jsme si ho nesměly všímat *).

Zkrátka, Tor se ploužil kus za námi (nezatěžovala jsem se vyptáváním, proč mu neviditelnost brání jít vedle nás) a my s babičkou jsme si moc pěkně popovídaly. O tobě. A o tom, cos dělala jako malá holka.

Babička mi vyprávěla, jaks jednou brečela, když jsi na poli za vaším domem našla mrtvou myšku. Prý ses rozhodla uspořádat jí pořádný pohřeb, a tak jsi svázala dva klacíky, vyrobila z nich křížek na hrobeček a celý týden k němu denně nosila luční kytičky.

Potom tě ale prý popadla zvědavost, co se s tou myškou děje, a zase jsi ji vyhrabala. (Fúúúj...)

A teprve pak ses doopravdy rozbrečela.

Babička mi vyprávěla spoustu dalších historek, který jsem nikdy předtím neslyšela. Možná že kdybys neodešla, pověděla bys mi je všechny ty sama. (Ujuj – promiň. Už zase začínám s výčitkami, co?)

Ale pak mi babička prozradila ještě něco. Věděla jsi o tom vůbec? S dědečkem prý uvažovali, že si po tobě pořídí ještě jednoho mrňouse, ale nakonec usoudili, že když jim osud dopřál tak roztomilou, hezounkou a úžasnou holčičku, byla by chamtivost chtít dostat ještě víc. Uznej, že to je milý! Když jsem to doma řekla Linn, akorát se uchechtla a houkla něco v tom smyslu, že už nejspíš nesnesli představu, že by si znova měli projít tím kolotočem miminkovskýho kadění a blinkání. Dej na mě, Linn má pochopení pro leccos, ale romantická není ani náhodou...

A když už mluvíme o rodinných tajnostech, konečně jsem se dozvěděla všecko o tom, jak se to má s mamkou Kyry, mojí kámošky. A o svý nejlepší kamarádce Sandie jsem zjistila něco, co mě dost překvapilo. Chudinka Sandie. Už dlouho mě trochu štvalo, jak na mě visí – chci říct, že jsem skoro nemohla udělat krok, abych ji neměla za patama – ale teď už mi to všechno nejspíš došlo.

Hele, musím končit. Sandie totiž čeká dole v kuchyni, až to dopíšu. V bedně dávají Pretty Woman (už zase), a tak jsem ji nechala v obýváku s Jablou, aby dokoukaly konec samy, takže jak znám ty dvě královny slziček, teď bys v celý naší ulici nenašla jediný suchý papírový kapesníček...

Mám tě moc ráda

Tvoje Alča

(Dítě lásky číslo tři)

* Přestal s tím, jakmile jsme dorazili do kavárny v parku. Je vážně legrační, jak bleskově se neviditelnej člověk zase zviditelní, když chce kousek závinu a sáček cibulových zvířátkových křupek.

1

VIP (Velmi interesantní pizza)

„Jak vypadám?“ zajímala jsem se, sotva jsem vešla do sluncem zezlátlýho obýváku s navlas stejně zářivým sluníčkovým úsměvem a ve svým nejlepším tričku.

Sandie – číslo jedna na seznamu mých deseti nejoblíbenějších kámošek a kámošů (é... ve skutečnosti obsahuje můj seznam jenom sedm jmen, ale nebudeme malicherný, ne?) – hřadovala na samým krajíčku naší prosezený pohovky a česala se. A sice, jak jsem si všimla, kartáčem, kterým jsem před chvilkou vyčesávala zamotaný uzlíky z Derekovy dlouhý kočičí srsti. Ale radši jsem o tom pomlčela.

„Vypadáš senzačně!“ zakřenila se na mě povzbudivě. „Fakticky super. Namouduši uděláš skvělej dojem.“

Doufala jsem, že má pravdu.

Udělat dobrý dojem toužili nakonec komplet všichni.

Celý odpoledne byla u nás doma fronta na žehličku (a to poprvý v historii). Náš dům ještě v životě nepoznal tak důkladný luxování (Rolf s Winslet se odmítli hnout z koberečku před krbem a pak podezřele smrděli vůní do vysavače). Všichni jsme si vymydlili obličej, kočky měly vykartáčovaný kožichy, i když leckdo si po týhle akci zalepoval náplastí škrábance (vřelý díky, Fluffy), z kuchyně se linula exotická vůně (moc se netěšte: to jen Jabla byla na řadě s přípravou večeře) a už nezbývalo nic jinýho než čekat.

Zajímá vás, proč jsme byli tak čisťounký a vyfiknutí? Čekali jsme VIP návštěvu – fakt extra význačnýho člověka.

A proč že hodlala taková osobnost obdařit svou přítomností zrovna domácnost Loveových? Hm, samozřejmě to mělo co dělat s láskou...

Brrrrr!

Uznejte sami, že to je děsně poetický! Nemyslím to „brrrr“, ale lásku u Loveových... Love přece znamená láska!

Víte, občas zapomínám, že vlastně máme moc hezký příjmení. Láska: nádhera, nemyslíte? I když na druhou stranu si pamatuju, jak se mi kvůli tomu někdo (kluk, jak jinak) poprvý posmíval. To bylo ještě ve školce, kde se mi tenhle pětiletej chytrák poškleboval a mlel, že mám pitomý a ucintaný příjmení a že já, moje sestry a můj mrňavý, fungl nový (tenkrát) bratříček máme komplet všichni i pitomý a ucintaný křestní jména.

No, to docela sedělo od kluka, co se jmenoval Noe – což není zrovna Tom nebo Pavel nebo něco normálního, že jo? Taky jsem mu to řekla, ale ten debílek ječel, že jeho jméno je v Bibli, takže to je v pořádku, je to správný jméno, a ne jako ty naše. Hájila jsem se, že jestli to bere takhle, měl by si uvědomit, že moji sourozenci se jmenujou po jezeru (Linnhe), po stromě (Jabla) a po kopci (Tor), a že pokud se nepletu, věci jako jezera, stromy a kopce měl stvořit právě Bůh, no uznejte!

Moje argumenty měly samozřejmě dvě slabiny. Bůh jistě odvedl skvělou práci při tvoření všech přírodních věcí, ale do stavby Alexandřina paláce se asi nezapojoval. No, a po tom jsem pojmenovaná já. A navíc, Noe byl superzabedněnec, a i když byl starší než já, v životě neslyšel o jezeře s názvem Linnhe a tak. Takže se mi prostě nepřestával vysmívat a ukazoval na mě a já tu bitvu podle všeho projela.

(Jen tak mimochodem, pevně věřím, že původní Noe – ten pán, co tak báječně zachránil zvířata před potopou – by se při zjištění, že se po něm jmenuje takovej malej protiva, docela parádně načuřil.)

Ale už dost řečí o našem příjmení a zpátky k tý lásce.

Ještě pořád jsem se zářivě culila (i když mě od toho bolely všecky obličejový svaly), když se rozdrnčel domovní zvonek.

„Jdu otevřít!“ zahulákal taťka.

„Tohle bude divný, co,“ zahihňala se Sandie, která technicky vzato nebyla členem rodiny, ale vyskytovala se u nás tak často, že vlastně jako by byla.

„Si piš,“ přikývla jsem a ze všech sil jsem bojovala s touhou skočit k velkýmu arkýřovýmu oknu a juknout se na neznámýho hosta, co stojí před domem.

„Nemá Jabla trému?“ zajímala se Sandie, která se za mnou ploužila ke dveřím na chodbu.

„Pcha, a jakou – třikrát se převlíkala a Tora poslala do koloniálu pro další jídlo,“ šeptla jsem. „A předtím něco stoprocentně připálila, ale neprozradila nám co!“

Znáte ty věčně zasněný typy lidí, kterým myšlenky jen tak prolítnou hlavou jako bělásek křoviskem? Jestli jo, tak máte přesnou představu o Jable. A znáte ty lidi, co jsou z něčeho tak vynervovaný, že vás tím nakazí? No, tak to je taky celá Jabla, a příprava týhle konkrétní večeře v tenhle konkrétní sobotní večer ty její hrozný vlastnosti ještě přikrmila. Tor (jediná osoba, která se odpoledne směla kuchyni přiblížit na míň než sedmdesát kilometrů) vykládal, že si Jabla malovala oči tak dlouho, že se jí všecičko v troubě spálilo na uhel. A že se nad tím spáleným... čímsi nejdřív rozbrečela zoufalstvím a pak mu nasypala do dlaně drobný a nařídila, ať jí skákne na roh koupit dvě mražený pizzy.

Doufala jsem, že náš návštěvník nebude moc zklamaný, že jeho úplně první večeři u nás bude tvořit pizza se sýrem a rajčaty a ne připálený cosi.

„Tak jdeme na to!“ zazubila jsem se na Sandie.

Zhluboka jsem se nadechla, překročila jsem pelášející kočku, co nebyla Colin, a vyšla na chodbu.

Tam už byla tlačenice – taťka, babička, Linn, Tor i Jabla – a rozčilení psi štěkali do věšení kabátů a já díky tomu měla dost času, abych si novýho návštěvníka dobře prohlídla.

Byl vyšší, než jsem čekala, a taky vypadal dost nervózní. Vyjukanost a stydlivost mu ovšem jen těžko mohl mít někdo za zlý v situaci, kdy se do chodby vecpe kompletní rodina holky, se kterou chodíte, civí na vás s otevřenou pusou a navíc vám mrňavý psisko s vrčením ožižlává tkaničku u bot.

Navzdory tomu zmatku a rámusu mě taťka zaregistroval.

„Aha, a tady máme Alču a její kamarádku Sandie!“ oznámil.

„Och, těší mě!“ usmál se návštěvník, který se očividně snažil (bez úspěchu) zapamatovat si všechna nová jména a obličeje a přitom se pokoušel setřást z nohy vrčící psisko tak, aby to nevypadalo hrubiánsky.

Naštěstí si jeho pokusů všimla babička.

„Winslet! Necháš toho! Kššššc!“

Tohle napomenutí stačilo, aby Winslet poslechla. Stejně jako my dobře znala babiččin tón, co nepřipouštěl diskusi.

„Tak pojďte dál do kuchyně, Stanley!“ řekl taťka, co nejsrdečněji uměl.

Náš VIP host se štrachal za ním a cestou každýmu z nás vlídně pokývl.

Linn se po mně za jeho zády koukla a věnovala mi spokojený úsměv.

Bylo mi dokonale jasný, co tím myslí.

„Alčo!“ špitl Tor a tahal mě přitom za rukáv.

Shýbla jsem se k němu, aby mi mohl šeptat přímo do ucha.

„Z uší mu rostou chlupy!“

Taky mi bylo jasný, co tím myslí Tor.

Ovšem kromě těch chlupatých uší náš první dojem z babiččina přítele byl, no... rozhodně ne špatný.

„Tohle je...“

Chudák Stanley. Na šedých vláscích nad čelem mu vyrazily kapičky potu. Bylo fakt těžký přijít na slovo, který by výstižně popsalo Jabliny kuchařský výtvory, ale Stanley se upřímně snažil.

Jabla na babiččinýho přítele zírala přes rozlehlý kuchyňský stůl a s úsměvem plným naděje pomžikávala stříbřitě lesklými víčky.

„Tohle je...“ Stanley se vybičoval k dalšímu pokusu a zaměřil pohled na misku před sebou, „velmi neobvyklé!“

Doufala jsem, že nemá nemocný srdce. Polívka z hlávkovýho salátu okořeněná kari nemusí být každýmu po chuti, ale napadlo mě – jak se mi každý sousto propalovalo krkem dolů do žaludku – že pro lidi se sníženou odolností (čili pro starý pány s nakřáplým srdcem) by mohla být i docela dost nebezpečná.

„Díky!“ zažbleptla blahem zrudlá Jabla a střihla po Linn vítězoslavným pohledem typu „Copak jsem to neříkala“?

Včera večer u nás totiž zuřila menší hádka (případně „debata“, jak štěkavý scény mezi mými sestrami označuje babička). Tu sobotu byla s vařením řada na Jable, ale jelikož se babička konečně rozhodla, že nám ukáže svýho novýho přítele, Linn usoudila, že jde o příliš významnou událost, než aby směla Jabla klohnit svoje obvyklý jedovatiny. Jenže Jabla prahla po příležitosti předvést se v roli dokonalý hostitelky a odmítala se svýho kuchařskýho práva vzdát. A navíc musím férově přiznat, že Linn by místo ní vařit stejně nemohla, protože ji jako každou sobotu čekala celodenní brigáda v butiku. Totéž platilo i pro taťku, který měl spoustu práce ve svý opravně kol. A kdybych se do vaření pustila já, Stanley by teď seděl před talířem oplatek a hromádkou fazolí z konzervy.

Jabla aspoň uvaří něco nápaditějšího. A i když to podle všeho nebude skoro k jídlu, aspoň budeme mít všichni o čem mluvit.

„Mňam, to je dobrota, Jablo!“ prohlásila Sandie, když svoji misku polívky dojedla do dna. My ostatní jsme pořád ještě zápasili s prvními pár lžičkami. „Můžu si přidat?“

Sandie je takový tintítko – jen obrovský modrý kukadla, bleďounkej srdcovitej obličej a k tomu rovný, hebký blonďatý vlásky – ale páni, vnitřnosti musí mít z železobetonu! Navlas stejně se chová i u Kellie, když se nám Kelliina maminka snaží vnutit svý divoký karibský speciality. My ostatní vždycky opatrně uždibujeme, protože ďábelsky kořeněný jídlo nás kapku děsí, ale Sandie se pokaždý vrhne na ty nejpálivější dobroty s takovým elánem, jako by umírala hlady. Podle mě za tohle všechno může fakt, že její maniakálně ochranitelská maminečka s tatínečkem ji odjakživa krmí výhradně tím nejnudnějším a nejvodovějším jídlem, jaký si jenom dokážete představit. Na stole tam nenajdete nic než rozmixovaný vodový kašičky, jako by se celá rodina živila výhradně kojeneckou stravou.

„Promiň, Sandie, ale polívka už není,“ pokrčila rameny Jabla, která naráz začala překypovat sebevědomím a hrdostí nad nezvyklou spoustou pochval, který si vysloužila. „Ale čeká vás ještě hromada dalšího jídla! Připravila jsem úžasnou pizzu s tuňákem a oříškama!“

Ale ne – Jabla se rozhodla mraženou pizzu vylepšit!

Zahlídla jsem, jak taťka po tý zprávě polknul, ale ani ve snu by ho nenapadlo Jablu kritizovat. Linn by si podobnou příležitost nenechala obvykle ujít, ale nejspíš vzhledem k přítomnosti Stanleyho se rozhodla držet klapačku a prožižlat se tuňákovo-oříškovou pizzou jako my ostatní.

„A bude moučník?“ zeptal se Tor. Ozval se vůbec poprvý od chvíle, kdy se Stanley objevil. Tor moc nemluví ani ve svým nejpovídavějším rozpoložení, ale před neznámými lidmi se chová ještě zamlkleji než normálně. Čili je skoro němý.

Najednou jsem si něčeho povšimla: Tor si ulomil z veky kousek kůrky a vyrobil si z ní knírek (aby ho udržel pod nosem, musel se šklebit a ohrnovat horní ret jako zajíc). Vypadalo to skoro stejně jako Stanleyho opravdový knírek z bílých fousků. Torovi se babiččin kluk začínal očividně zamlouvat. (Babičce by se ovšem tutově nezamlouvalo, kdyby slyšela, že Stanleyho označuju za jejího „kluka“. Tohle jí fakticky brnká na nervy. Nechápu proč.)

„Připravila jsem Tajemný krém!“ zašvitořila Jabla.

Viděla jsem, jak Linn otevřela a zase zaklapla pusu – moudře se rozhodla nerozjet před Stanleym třetí světovou válku. Přesto mi bylo superjasný, že je stejně jako já vyděšená už z pouhý představy, co asi znamená ta „tajemnost“. Jak jsme Jablu znali, dokázala do krému vmixovat všechno, chřestem počínaje a drobenkou konče.

Nebožák Stanley. Neměl ani potuchy, s čím si zahrává, když se zapletl s rodinou jako ta naše...

„Musím uznat, Martine,“ spustil nečekaně a s úsměvem plným naděje se obrátil k taťkovi, „že máte opravdu báječnou rodinku!“

Pokud se zvlášť nepletu, babička se při tý nestydatý lichotce celá oklepala. Povahu má dost podobnou Linn: Vždycky všechno řekne na rovinu tak, jak to je, a nechodí kolem horký kaše. Jenže chudáček Stanley se akorát snažil o zdvořilou konverzaci.

„Jo, všichni jsou prima... Viďte?“ Taťka se na nás zazubil a my do jednoho přikývli – jak jsem si všimla, tak včetně Sandie.

„Člověk jasně vidí, že Jabla a tady Tor jsou po tatínkovi,“ pokračoval Stanley a nenápadně odsunul misku s nedojedenou polívkou.

Tahle jeho poznámka mě dost nadchla. Odjakživa jsem věřila, že patřím k těm, kdo zdědili rysy po taťkovi – díky tmavě hnědým vlasům a očím já, Jabla i Tor jako kdybychom taťkovi z oka vypadli. A až doteď jsem tajně žárlila na Linn, která se svými skoro blond vlasy a světlou pletí jediná připomínala maminku (a tedy i babičku). Ale teď si to přihasí tenhle nezaujatý cizí pán a vidí za mými myšově hnědými vlasy hned něco víc. Možná že Stanley našel podobu s mamčinými geny ve tvaru mých lícních kostí nebo tak...

„A Linn s Alicí jsou zase celá babička!“ dořekl Stanley výsledky svýho pozorování – a přitom ukázal nejdřív na moji nejstarší sestru a potom na... Sandie!

Všichni, a to včetně mě a babičky, zařvali smíchy, zatímco Stanley se zmateně rozhlížel kolem sebe. Trklo ho, že něco zbodal.

„Stanley, tohle je Alice,“ věnovala mu babička laskavý úsměv a ukázala na mě. „I když Sandie vlastně taky patří do rodiny.“

Chudáček Stanley. (A přiznám se, že tohle si o něm myslím i dnes, kdy se už zařadil mezi vybavení naší domácnosti – chudáček Stanley, když po svým staromládeneckým klidu a pohodě musí skousnout ten hlučnej zmatek naší rodiny. Po svým omylu párkrát naprázdno zalapal po dechu a zrudnul jako červená řepa (ta byla mimochodem v Jablině tuňákovo-ořechový pizze taky).

Ale ještě komičtější než rozpaky nešťastnýho chudáka Stanleyho byl pohled na polichocenou Sandie. Zaboha jsem se nedokázala rozhodnout, co se jí líbí víc – že si ji Stanley spletl se mnou nebo že babička řekla, že „patří do rodiny“.

Tak nebo tak, vůbec na tom nesešlo. Sandiin (růžový) kartáček na zuby trůnil v koupelně hned vedle těch našich, protože stejně byla v jednom kuse u nás. Jasně, Sandie mi připadala blízká jako další sestra (vlastně bližší než ty moje vlastní) a její společnost mi nikdy nemůže lézt na nervy.

Aspoň jsem si to myslela...

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Předmluva

1 VIP (Velmi interesantní pizza)

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: