Dóóóst dobrý úlety

Ukážka z elektronickej knihy

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý úlety – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dóóóst dobrý úlety

„Jo, a Ali – ještě něco,“ zašeptal Billy tak tichounce, že jsem si sluchátko musela vmáčknout přímo do ucha.

„Co?“ vyzvídala jsem najednou taky šeptem – ačkoliv nevím proč, když mě osobně poslouchaly akorát uši, co patřily kočce, co určitě nebyla Colin a o který jsem věděla jenom díky tomu, že někde za zábradlím schodiště se zrovinka ozývalo slabounký předení.

„Jenže to ti teď nemůžu říct, co kdyby někdo poslouchal. Povím ti to, až se zejtra večer uvidíme.“

„Jéžiš, běž někam – to není fér! Musíš mi aspoň kapánek naznačit!“ utahovala jsem si z něho. „Tak to zašeptej!“

Hurá – moje kvílení zabralo! Billy mi skutečně ráčil naznačit kapánek – a to obrovský, neuvěřitelný, macatý!

„Tak jo,“ sykl nezvykle rozklepaně. „Prostě si jen myslím, že… Myslím, že jsem se zamiloval!“

Zamilovaný Billy? Doopravdy? Fakticky doopravdy? Ne jenom, že se mu někdo líbí?

Páni, poražte mě celou otýpkou sovích pírek. Tak to je vážný. A divný. Po pravdě, zrovna teď uslyšet jeho novinku. Jo, přesně tak jsem si připadala – vážně divně…

E-knihy v edici:

Dóóóst dobrá rodinka

Dóóóst dobrý rande

Dóóóst dobrá ségra

Dóóóst dobrý kámoši

Dóóóst dobrý úlety

Dóóóst dobrý šoky

Dóóóst dobrý mejdlo

Dóóóst dobrej vopruz

Dóóóst dobrá schíza

Dóóóst dobrý lovestory

Dóóóst dobrý zmatky

Dóóóst dobrej stresík

Dóóóst dobrá partička

Dóóóst dobrej hepáč

Dóóóst dobrý Vánoce

Dóóóst dobrý úlety

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Ltd, 2002

Copyright © Karen McCombieová, 2002

ISBN 0 439 99351 2 (angl. originál)

Z anglického originálu Boys, Brothers and Jelly-Belly Dancing

přeložila Petra Klůfová.

Obálka Luděk Bárta

Jazykovou úpravu provedl Štěpán Kovařík.

Jazykovou korekturu provedl Boris Lehečka.

Odpovědná redaktorka Alena Špačková

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT, Pujmanové 1221/4, Praha 4,

jako svou 854. publikaci. 1. vydání, 2004.

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2004

Text © Karen McCombieová, 2002

Translation © Petra Klůfová, 2004

Cover © Luděk Bárta, 2004

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí

být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 80-7200-869-2 (1. vydání, 2004)

ISBN e-knihy 978-80-253-2262-8 (1. zveřejnění, 2014)

Obsah

Předmluva

1. Mít tak béčka…

2. Osudný křupky

3. Jak být troubou, napsala Alice Loveová, třináct let

4. Kočky spí nejradši na měkkým (člověku)…

5. Noční můra sobotního večera

6. Ptáčci a motýlci (a myši)

7. Billy a superpomoc

8. A raz, a dva, a tři…

9. Zachraňte naše zvířátko (poznávací znamení: malej kluk)

10. Elegantně roztřesený špeky

11. Myši a mišmaš

12. Podej prst a Billy ti urve ruku

13. Smrkání a slídění

14. Hamburgry a cingrlátka

15. Billy a divný pocit

16. Léčivá moc sušenek…

17. Natřásání, vysmívání, špiclování…

18. Nebezpečný čmáranice…

19. Třaslavý břicho v akci

20. Třikrát sláva (a velblouda) Billymu

Předmluva

Milá maminko,

stačí jediný slovo: kluci.

Proč jsi mi nikdy neřekla, jaký děsný zmatek v člověku vyvolají? Teď nemyslím případy, když se mi líbí nebo kdy se s nima chodí (to je k zbláznění, to vím), ale prostě kluky jako takový. Dokonce i snaha jen se s nima kámošit vede akorát ke zmatkům. Třeba jako poslední dobou já s Billym – v jednu chvíli je to starý potrhlý a prima Billy, hned nato mě dohání k šílenství a za minutku z něho zase mám no… prostě… hodně divnej pocit.

A teď? Hádám, že jsme se s Billym vrátili víceméně zpátky k normálu, ale i tak by se mi hodilo, kdybys tu byla a pomohla mi se v tom všem nějak vyznat. Předchozích pár týdnů jsem si nebyla jistá, jestli ho chci nakopat, nebo – echm – mu dát pusu…

Jú – radši honem začnu o něčem jiným, než se poblinkám…

Teda, jednu věc jsi mi před těmi lety ale říct stačila, a to že nevadí být nešika na sport. Jsem ráda, žes mi dala aspoň tuhle radu, protože pořád jsem sportovec na baterky, ale už se kvůli tomu neužírám. (Asi by tě potěšilo, kdybys tušila, že jsem tohle zrnko moudrosti předala i Torovi, kterýmu se momentálně daří být ve všech školních sportech na posledním místě. Podle babičky, která se zašla podívat na sportovní den, to ale bylo jedině z toho důvodu, že jeho pozornost pořád odváděl nějaký pes v obecenstvu. Tor se babičce později svěřil, že ten pes se na něho v jednom kuse „usmíval“.*)

Ale stejně mám pro tebe menší překvapení – možná nejsem zvláštní hvězda přes sporty, ale poslední dobou se snažím vylepšit si trochu kondičku a k tomu patří velbloudi. A jo, když už mluvíme o zvířatech, myslím, že by ses měla dozvědět taky o Torovi a myší básničce, protože se to týká přímo tebe.

Ještě pořád v tom máš zmatek? No dobře, tak já na chvilku sklapnu a radši o všem, co se stalo, pořádně napíšu. Ale nejdřív půjdu do kuchyně čmajznout pár palačinek. Jasně, že vím, že se po nich tloustne, ale stačí pár velbloudů a ty nadbytečný kalorie budou rázem pryč…

Mám tě moc ráda.

Alča

(tvý dítě lásky číslo 3)

*) Po pravdě řečeno stoprocentně chápu, že je zábavnější oplácet úsměv vlídnýmu psovi než riskovat pád na pusu při běhu v pytlích nadzvukovou rychlostí.

1

Mít tak béčka…

„Alííí! Pusť mě dovnitř!“ kvičel Tor přede dveřmi do koupelny.

„Ještě pět minut!“ houkla jsem na něho.

Ne snad, že bych si tak užívala poležení ve vaně (voda už byla hnusně vlažná – vlastně hnusně studená, abych to řekla přesně), ale mě právě v tom okamžiku zhypnotizoval pohled na můj úplně plochý hrudník, který se zdál ještě plošší než jindy, když jsem ležela na zádech. Z tohohle úhlu jsem připomínala křížence mezi klukem a žehlicím prknem.

Ale – víte co? I když nosím akorát podprsenku nulku (pozor, to je obrovská změna po tý mínusový velikosti, co jsem měla ještě nedávno), a dokonce i když se pravidelně přistihnu, jak závistivým pohledem hltám béčka, který na sebe navlíkají moje sestry a kámošky, a toužím po navlas stejných, nikdy mě nenajdete slintat nad reklamními brožurkami plastických chirurgů ani odpočítávat dny, co mě dělí od osmnáctin, kdy už bych si mohla pořídit umělý kozy. Ani ve snu!

A mám pro to hned několik důvodů, například:

1) BOLEST. Se sestrami jsme před nějakou dobou sledovaly (a málem se z něj pozvracely) televizní dokument o prsních implantátech a tam ukazovali opravdovou operaci, kde tý holce rozřízli ňadro a potom ho… vycpali. Vážně hnus! Byla u toho hromada krve a takových slizkých kusanců špeku, co vypadaly jako žabí vajíčka, a TOHLE SE MNOU NIKDO DĚLAT NEBUDE! Zvlášť jestli se navíc čeká, že bych za tuhle rozkoš ještě platila. Čímž se dostávám k…

2) CENĚ. Pokud můj taťka nezačne místo obyčejných kol z druhý ruky prodávat kola posázený diamantama, nikdy nevydělá dost peněz, abych si mohla nechat udělat prsa. A pokud nenajdu brigádu typu ranní roznáška novin, za kterou by platili dvě stě babek týdně (neznáte nějakou?), tak si na žádný prsa nenašetřím ani já. A kdyby bolest a nestydatá cena byly málo, pořád ještě zbývá…

3) STRACH. Slyšela jsem, že implantáty můžou v letadle prasknout. No dobře, možná to je akorát další bajka z velkoměstský mytologie (jako třeba mrňaví aligátoři spláchnutý do záchodu, ze kterých vyrostou zmutovaný stvůry, co se plíží kanalizací – fúúúúj!), jenže jestli to je fakt pravda, tak představa explodujících ňader mi připadá nejen příšerná, ale i bolestivá a člověk pak v bikinách určitě nevypadá nijak úchvatně. A když už mluvím o strachu, je tu navíc…

4) MOJE BABIČKA. Babička je tisíciprocentně proti plastický chirurgii. Chci říct, že ji považuje za fajn a důležitou, když jednomu trčí uši tak kolmo, že mu je každou chvíli uskřípnou dveře výtahu nebo tak něco, ale jakmile se nejedná o takhle tragický případ, upřímně věří, že lidi by si měli spíš nechat vyšetřit kebuli. A navíc, když jsem si jednou u ní pobrekávala nad mrňavostí svých ňader, usadila mě prohlášením, že prsa holkám rostou až do dvaceti a občas ještě i nějakou dobu potom. Umíte si představit, že se obrátíte na chirurga, aby vám připumpoval pár čísel navrch, a potom koukáte, že vám ještě poporostly samy od sebe? Nakonec skončíte s devítkami a pokaždý, když půjdete z kopce, vám bude hrozit nebezpečí, že přepadnete dopředu a namelete si. Taková ženská pak musí pořád tahat na zádech batoh, čistě aby to vyvážila.

„Alíííí!!“

„Za minutku dvě jsem venku!“ zahulákala jsem na bratříčka.

Kdepak, usoudila jsem při pohledu na svý trapný zárodky ženských ňader schovaný pod vodou, kdyby mě to někdy moc trápilo, budu si muset pořídit podprsenku s vycpávkami.

Položila jsem ruce ze stran na ty svoje nulky a zmáčkla je směrem k sobě, což po pravdě vypadalo dost nepřitažlivě. Ale zdaleka ne tak odpudivě jako něco jinýho, co se mi právě vylouplo na obzoru…

Vytřeštěně jsem zírala na obrovskou bublinu, která zrovna vykoukla z napěněný vody: Že by to byl přefouklý růžový balónek? Nebo rochnící se velryba? Ostražitě jsem z vody vytáhla ruku a ukapávajícím prstem do tý věci opatrně dloubla. Rozklepala se. Roztřásla se jako huspenina. Kristova noho. Já, Alice Loveová, mám – brrr – rosolovitý břicho.

To je tak nespravedlivý! Jak je to možný? Vždyť mám přeci dost pohybu! (No, tu a tam jdu vyvenčit psy.) Jím zdravě! (Echm, kromě občasnýho jednoho až šesti sáčků křupek, to se rozumí.)

„Alíííí!“

„Co je?!“ houkla jsem načuřeně směrem ke kníkavýmu hlásku na chodbě. (Ačkoliv já se vlastně nezlobila na bratříčka, ale akorát na to rosolovitý břicho, co na mě civělo stejně tupě jako já na něj.)

Tor neodpověděl. Prostě jen klepal a klepal a pořád furt klepal jako zmagořený datel.

Se šplouchnutím jsem vylezla z vany, drapla svůj bílý froté župan, hodila ho na sebe a prudce rozrazila dveře.

„Copak hoří?“ zavrčela jsem a přísně koukla na vážný obličejík.

Nejspíš mi to mělo být jasný už z toho, v jaký pozici stál. S jednou rukou zvednutou, aby zaklepal, a nohama divně zavinutýma do sebe fakt připomínal datla – datla, co provádí složitý jógový cviky.

„Musím HNED!“ kvikl a protáhl se kolem mě.

Začala jsem se smát, ale hned jsem se zarazila. Nemělo smysl řehtat se bratříčkovi, že vypadá srandovně. Chci říct, že s ním bylo v nepořádku akorát to, že se mu děsně chtělo čurat.

Zatímco já, s nulovými ňadry a rosolovitým břichem… No, stoprocentně jsem vypadala jako maxihruška v županu.

A to, čistě pro případ, že byste to nevěděli, není extra hezký pohled…

2

Osudný křupky

„Alí,“ vydechla Kyra a zatěkala po mně pohledem, „co to máš vlastně na sobě?“

Bylo docela prima počasí, takže hned jak nám toho pátečního odpoledne skončila škola, zamířily jsme se Sandie a Kyrou nahoru k Alexandřině paláci. Tam jsme se rozvalily v trávě a chystaly se klábosit o tom a onom a celkem vzato vlastně o ničem.

„Školní uniformu…“ pokrčila jsem rameny a usilovně předstírala, že vůbec nemám páru, co ta Kyřina narážka znamená.

„A jó! Ale proč máš teda navlečený ten trapný vlněný svetr? Plánuješ výstup po západní stěně Everestu nebo co?“

Sandie přestala listovat časopisem, který si před chvilkou koupila, a začala nás poslouchat.

„Strašná legrace,“ povzdechla jsem si, odvrátila jsem se od Kyry a popotáhla za dolní okraj svýho obrovskýho (přesněji, taťkovýho obrovskýho) pulovru. „Připadám si tlustá a v tomhle to není vidět, chápete?“

Tlustá jako přefouklá matračka, kdyby vás to zajímalo kapku víc.

„Ali! Ale ty přece tlustá nejsi!“ Sandie úžasem až zamžikala.

„Sandie, vždyť já mám vyvalený břicho jako tvoje mamka!“ zakvílela jsem. „Ale tvoje máti má aspoň tu výmluvu, že je pět měsíců těhotná!“

„Tak nejdřív mi to svý velký tlustý břicho předveď…“ broukla Kyra a vyděsila mě, protože se ke mně natáhla a prudce mi vyhrnula svetr i školní košili.

„Kyro!“ vyjekla jsem a zoufale bojovala, abych si svoje svršky zase stáhla dolů.

„No jo, možná teda seš kapánek rozbředlá,“ konstatovala Kyra věcně a ukazováčkem mi do břicha dloubla, až jsem vypískla, poněvadž to lechtalo. „Ale tak strašný to zas není.“

„Nó, díky…“ zabrblala jsem jízlivě a honem si košili zastrčila zpátky.

„Ale aspoň se toho můžeš zbavit. Aspoň nemáš odstávací uši jako já,“ pokračovala Kyra.

Teda, jejím plácačkám přímo nehrozilo, že se uskřípnou ve dveřích výtahu, ale na druhou stranu by si nikdo netroufl popřít, že Kyřiny uši fakt vyčnívají a nedají se jen tak přehlídnout.

„A aspoň máš nádherně hustý vlasy, Ali,“ přiklusala se svou troškou do mlýna Sandie a přitom si na prst namotávala pramínek ze svýho zplihlýho blonďatýho ohonu. „Moje jsou prostě k ničemu!“

„Hele, myslíte, že kluci se kvůli podobným věcem taky tak stresujou?“ zeptala jsem se kamarádek a naschvál jsem vystrčila břicho – čistě abych dokázala, do jaký zrůdný velikosti ho můžu nafouknout.

„Vím já?“ utrousila ledabyle Kyra a utrhla stéblo trávy. „Když jdu s klukem na rande, jen těžko se s ním můžu bavit takhle, nemyslíš? Přece si nebudu stěžovat, že mám velikánský uši nebo velkej zadek, abych ho na to neupozornila. Ještě by si pomyslel: ,No jo, fakt! Má pravdu!‘ a poslal by mě k vodě.“

„Jasně, že takový věci nebudeš probírat s klukem, s kterým máš rande,“ souhlasila jsem, „ale co tvoji kámoši? Už jsi někdy zažila, že by si tvůj kámoš zoufal, jaký to má nedokonalý tělo?“

„Jaký kámoše myslíš?“ zamračila se na mě Kyra a sbírala si ze sukně kousky trávy. „Já se s klukama nikdy nekámošila, vždycky jsem jenom randila.“

Páni – jak vám už došlo, já jsem Kyřin naprostý opak. Nula kluků na randění (pár nudných schůzek s Keithem Brownlowem v temný kalný minulosti se nepočítá) a pak celoživotní kámoš v podobě Billyho. Ten teda brečí kvůli hromadě věcí (nikdy s nikým nechodil, nikdy to ani nevypadalo, že by s někým vůbec chodit mohl, netrefil se do branky při fotbalu a podobně). Ale ani jedinkrát nefňukal kvůli svýmu vzhledu. Pokud teda pomineme jeho běžný zmínky o uhrech a jak mu dozrajou pokaždý, když se přiblíží na dohled nějaký holce, která se mu zamlouvá.

„Tobě se vážně nikdy nestalo, že by byl kluk jenom kámoš?“ vyzvídala jsem na Kyře.

Ta představa mi přišla hrozně divná. Každá holka, kterou jsem znala, se kamarádila s klukama. Třeba já. A třeba moje sestry. Jabla má svýho potrhlýho kámoše Roubíka a Linn toho pohádkovýho, báječnýho a jedinečnýho Alfieho (jedinýho kluka, co bych se s ním nechtěla kamarádit – jestli chápete, jak to myslím).

„Jasně, že ne. Copak existujou?“ odsekla Kyra povýšeně. „Holky a kluci se nemůžou normálně kamarádit, protože jim to vždycky přeroste do randění.“

„Ale to je úplný nesmysl!“ hádala jsem se. „Že jo, Sandie?“

Jenže Sandie, místo aby mě podpořila, se akorát kousala do rtů a bezradně se ošívala.

„No tak, Sandie!“ dotírala jsem. „Ty přece máš kamarády! Třeba… é… třeba Billyho!“

„Ale, víš, technicky vzato, Billy je tvůj kámoš, ne můj,“ namítla Sandie rozpačitě.

„Vidíš!“ vykřikla Kyra vítězoslavně. „V tomhle se mnou souhlasí dokonce i Sandie!“

„Jo?“ ušklíbla jsem se jakoby nevěřícně a cítila se přitom hrozně v menšině. „Tak čistě abych ti v tvý teorii udělala jasno, Kyro: známe se s Billym už od školky a nikdy mezi námi nebylo nic divnýho!“

(Něčím divným myslím muchlování, ale zaboha jsem se nedokázala přimět, abych to pronesla nahlas. Představa, jak se s Billym spolu muchlujeme nebo tak něco… No, prosím vás!)

„Chudák Billy…“ pokrčila Kyra rameny. „Nejspíš po tom celou tu dobu touží a tebe to akorát netrklo…“

Áááááággggrrrr! Vyletěla bych z ní z kůže! Ale mně nikdo nemusel vysvětlovat, že Kyra mi nedovolí tuhle hádku vyhrát, takže jsem podnikla jediný taktický manévr, co mě zrovna napadl.

Urazila jsem se.

Kyra se mi ušklíbala za zády, ale já jenom beze slova zírala do dálky a předstírala, že věž Telecomu zachumlaná do oblaku budov kilometry vzdálenýho londýnskýho centra je ta nejfantastičtější věc, jakou jsem kdy viděla.

„Ááá! Ty se mnou nemluvíš?“

Neráčila jsem vzít Kyru na vědomí. A ani Sandie, i když ta mlčela.

„Takže hodláš mlčet?“

Klidně i milión let, trucovala jsem v duchu. Nebo nejmíň tak dlouho, dokud se mi za tohle neomluvíš, Kyro Daviesová…

„A budeš se mnou mluvit, když ti prozradím, jakou znám senzační novou hru?“

Tůdle, zahuhlala jsem si pro sebe.

„Je to psina… Hra na lásku. Něco jako hra na osud. Něco toho typu, jako který kluk se k tobě nejvíc hodí.“

Ani jsem nemrkla. I když to vážně znělo zajímavě.

Nikdy nedokážu odolat těmhle hrám s psaním seznamů a vůbec všemu, co baví i ostatní holky. Přece to znáte: napiš jména pěti nejhezčích kluků ze školy, napiš jména šesti zpěváků, s nimiž bys ráda ztroskotala na pustým ostrově, napiš jména tří kluků ze třídy, kterým bys ani za nic nechtěla dát pusu, potom uveď jméno kluka, se kterým by ses muchlovala, kdybys zkrátka musela. Namouduši, já a Chloe a Salma a všechny holky dokážeme tímhle blbnutím zabíjet doslova hodiny, nekecám!

„Tak fajn,“ prohodila Kyra s okázalou lhostejností, „tak si zahraju jenom tady se Sandie. Potřebujeme k tomu akorát šest kousků papíru a prázdný sáček od brambůrků. Určitě tu jeden někde mám…“

Zatímco se hrabala ve školním batohu z černýho semiše, přiznala jsem si, že pokušení je prostě moc silný. (A co, koneckonců jsem vydržela trucovat celých deset vteřin. Úžasná ukázka silný vůle, ne? Ne.)

„Tak jo, budu hrát taky,“ zamumlala jsem. „Jak to teda funguje?“

Kyra se na mě zakřenila, ale další vtipkování si už nechala pro sebe. Díkybohu.

„Hele,“ spustila, když konečně vyhrabala prázdný sáček od slaných tyčinek a vytřepala z něj všechny drobečky. „Nejdřív musíš na šest papírků napsat šest klučičích jmen –“

„Tajně? Nebo si je navzájem ukážeme?“ skočila jí Sandie vzrušeně do řeči.

„Uch… Tajně,“ odpověděla Kyra trochu váhavě, což ve mně probudilo podezření, že si celou hru zrovinka vycucává z prstu.

Ne že by mi to vadilo. Stejně to vypadalo zábavně.

„A potom ty papírky zmuchláš,“ pokračovala Kyra, „hodíš je do pytlíku od tyčinek. A potom zavřeš oči a jeden z těch zmuchlaných papírků vylovíš. A to jméno, co tam bude napsaný – zkrátka patří klukovi, co ti je souzenej.“

Ještě ani nedomluvila a už jsem z batohu vyrvala svůj kroužkový blok, nalistovala na konec, kde zbývala ještě spousta prázdných stránek, a začala drápat svých šest jmen. Pak jsem všechny opatrně vytrhla ze stránky a papírky zmuchlala. Na trávě přede mnou ležela malá hromádka papírových kuliček.

„Sandie, chceš začít?“ nastavila Kyra úslužně sáček jejím směrem.

„No jasně!“ usmála se Sandie a vhodila svoje kousky papíru dovnitř.

„Tak šup, teď si jeden z nich vytáhni!“ přikázala jí Kyra, ovšem předtím snad celou věčnost potřásala pytlíkem, aby papírky pořádně promíchala. (Než s tím protřepáváním skončila, stačila jsem na orvanou stránku svýho bloku načmárat další jména – a ještě k nim dokreslit kytičky a pár srdíček.)

„Júj!“ vypískla Sandie, když vytáhla ruku ze sáčku a rozbalila si papírek. „Brad Pitt! Osud mi přisoudil Brada Pitta!“

Hmmmm. Kdovíproč jsem měla pocit, že toho se Sandie nijak brzy nedočká.

„Sandie! Mělas tam napsat skutečný kluky!“ brblala Kyra a vysypala její zbylé papírky na trávu. „Tumáš – podrž to!“

„Jó…“ zahučela Sandie, vzala prázdný pytlík od tyčinek a nastavila ho, aby teď štěstí mohla zkusit Kyra.

(Mimochodem, k tomu papírku se jménem Brada Pitta! Sandie ho má dodnes schovaný v malý šperkovničce, kterou má v šuplíku nočního stolku, jako by jí jednoho krásnýho dne měl vážně přinést štěstí – nebo Brada. A co je vám fakt zvláštní, zatím jsme ho v okolí Crouch Endu ještě nezahlídli…)

„Hupky tam!“ zajásala Kyra, nejdřív si políbila zaťatou pěst s kuličkami papíru a potom je nasypala do sáčku. „A vítězem se stává…“

Přestala jsem si čmárat a s napětím sledovala, jak papírek rozbaluje. Se zatajeným dechem jsem vyčkávala, kterýho chudáka kluka osud s Kyrou spáruje.

„Daniel Ade! Sakra!“ načuřila se Kyra.

„Náhodou je docela milej!“ namítla jsem a v duchu si lámala hlavu, proč se vzteká, když to ona sama přece napsala jeho jméno.

„Jo, uznávám, že je milej, ale já chtěla, aby to byl Ricardo!“

Nechápala jsem proč. Zatím se zdálo, že osud jí i Ricardovi přisoudil jediný – a sice rozcházet se po každých pěti minutách. Myslím, že ti dva zabijou víc času tím rozcházením a usmiřováním než opravdovým chozením.

„Hele – jsi na řadě, Ali!“ vyzvala mě Kyra a strčila mi sáček pod nos.

„Uch – nechtěla bys ho nejdřív vysypat?“ připomněla jsem jí.

Z pocitu, že tam uvnitř pořád ještě číhá Richie/Ricardo, mi naskakovala husí kůže. Za nic na světě jsem si nechtěla vylosovat zrovna jeho jméno a pak se promučit životem po boku podrazáckýho vejtahy jeho typu.

„A jóóó!“ zahihňala se Kyra, obrátila pytlík dnem vzhůru a předvedla mi, že je fakt prázdný.

„Prima,“ kývla jsem a vhodila tam svoje zmuchlaný papírky, protože nebezpečí zvaný Richie/Ricardo pominulo. „Tak mi držte palce!“

„Držíme!“ usmívala se Sandie, protože přesně věděla, čí jméno chci ze sáčku vytáhnout.

Kyra nejdřív sáčkem dlouze třepala a konečně mě nechala vybrat si svůj osud…

„A je to…“ začala jsem, ještě než jsem papírek provoněný solí rozbalila, „je to… Alfie!“

„Jé, Alí!“ vykřikla Sandie a vzrušeně zatleskala rukama.

„Óóójojoj!“ Kyra významně povytáhla obočí a popíchla mě: „Alfie a Alice, o krok vpřed a P-U-S-U!“

„Sklapni!“ okřikla jsem ji se smíchem a přitom jsem štěstím zrůžověla jako rozsvícený neón.

„Páni, to je fakticky trhák, Ali!“ drmolila Sandie. „Uznej, takový štěstí, vytáhnout zrovna Alfieho! Asi se to muselo stát!“

Plaše jsem se usmála a pokrčila rameny. Zaboha jsem se nepřinutila kouknout se kamarádkám do očí. Sandie měla samozřejmě pravdu – Alfieho jméno jsem vytáhnout musela. Až na to, že se štěstím to nemělo vůbec nic společnýho.

Víte, ani to nic společnýho mít nemohlo. Těžko, když jsem Alfieho jméno napsala na všech šest papírků…

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Předmluva

1 Mít tak béčka…

2 Osudný křupky

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: