Copyright © 2007 by Elizabeth Haran

Translation © Jana Vlčková, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu UNDER A FLAMING SKY

přeložila Jana Vlčková

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-510-3 (ePub)

ISBN 978-80-7466-511-0 (mobi)

Kapitola první

Střední Austrálie, říjen 1933

Vlak s tajuplným jménem Ghan se jako mytický had ze snů Austrálců plazil k severu přes vyprahlé srdce Austrálie. Na vzdáleném obzoru, jenž zdánlivě splýval s nekonečnou modrou oblohou, se objevovaly první stíny časného odpoledne. Krajina zde nebyla ničím pozoruhodná, její jednotvárnost jen tu a tam narušil prachový vír tančící nad pouští.

Vlaková souprava sestávala z lokomotivy, vagonu s lavicemi, restauračního vozu, společenského vozu a dvou vagonů s lehátky pro pasažéry první třídy. Soupravu uzavíraly dva vagony s nákladem a poštou. Vlak mířil do Alice Springs, avšak jeho líné tempo sotva stačilo rozvířit horký vzduch, pronikající dovnitř otevřenými okny. Strojvůdce schválně jel velmi opatrně, neboť bylo všeobecně známo, že překročí-li teplota čtyřicet tři stupně, koleje se začnou vlnit a souprava může vykolejit. Spalující vedro dnes dosahovalo šestačtyřiceti stupňů ve stínu.

„Mami, proč jsme ještě víc zpomalili?“ Arabella Fitzherbertová podrážděně našpulila rozkošná ústa. Bylo jí devatenáct, ale vypadala mladší. Zejména když seděla na lůžku oděná jen do noční košile a vlasy barvy medu jí spadaly na ramena. Nedokázala čekat, až se snese noc a ona se bude smět zbavit šatů, těsných spodniček, punčoch a prádla, aby si mohla v soukromí rodinného kupé dopřát kapku pohodlí.

Clarice se napřímila, aby se podívala, co se děje vpředu. „Zdá se, že přijíždíme do nějaké osady, ale z mého pohledu působí nevzhledně.“

O několik minut později vlak s trhnutím zastavil na nástupišti zbudovaném ze železničních pražců, nad nimiž se tyčila střecha z vlnitého plechu. Na sloupku visela nakřivo cedule přitlučená hřebíkem a hlásala: „Marree. Obyvatelstvo: 84 lidí a miliarda much.“ Clarice se ušklíbla, když to četla, ale napadlo ji, že lidé v tomhle Zapadákově mají zvláštní smysl pro humor.

Na míle daleko nebylo nic k vidění, ale ani osada nevzbudila mezi cestujícími žádné nadšení. Pára se rozplynula a odhalila tohle hnízdo v celé jeho ošklivosti. Hlavní ulice nebyla nic jiného než prašná pěšina, u níž stála pískovcová budova s balkony na čelní stěně i na bočních zdech. Proslula jako Velký severní hotel. Vedle ní se krčila pošta, o kousek dál policejní stanice a tři obchody zbudované z vlnitého plechu. Pokud mračna červeného prachu dovolila, mohli v dálce spatřit několik rozesetých domků s azbestovými taškami na střechách a několik tenkých stromků. Clarice si všimla, že z vlaku vystoupil člověk v uniformě a vyměnil si pytle s poštou s mužem stojícím na nástupišti. Avšak její pozornost brzy upoutali Austrálci a muži s tmavou pletí a turbany na hlavách, kteří se blížili k vlaku.

„Propána,“ zhrozila se Clarice a odskočila od okna. „Vidělas ty děsivé žebráky? Ne, tady nevystoupíme. Je mi jedno, co říká tvůj otec.“ Vtom si uvědomila, že je její dcera nedostatečně oblečená. Zvědavci se zrovna pokoušeli nahlédnout do kupé.

„Zakryj se, Bello,“ zvolala, popadla prostěradlo a přehodila je přes dceřiny obnažené paže a ramena. „Bůh ví, co se jim honí hlavou.“

Jakmile se muž v turbanu přiblížil, kvapně zatáhla závěsy a vyděšeně pohlédla na dveře. Neměla by je zamknout? Oknem nemohl proudit vzduch a v kupé se okamžitě udělalo příšerné vedro.

„Je tu strašlivé horko,“ postěžovala si Arabella.

„Zítra dorazíme do Alice Springs a ubytujeme se v hotelu,“ připomněla Clarice. Představila si, jak sedí v zastíněné hale, usrkává long drink se spoustou ledu a nad hlavou se jí otáčí větrák.

Arabella otevřela čínský papírový vějíř a začala se ovívat. „Z toho vedra nejspíš omdlím, mami,“ zakvílela. „A bolí mě hlava.“

„Jakmile se vlak rozjede, začne to trochu foukat a hned se ti uleví.“ Clarice plácla mouchy, které se protáhly pod závěsem. „Ve vedlejším kupé cestují moc milí lidé. Po večeři si s nimi zahrajeme karty. Co kdyby ses k nám připojila, Bello?“

Dívka padla do polštářů. „Kdepak, mami. Večeřet nebudu,“ oznámila. „Bolí mě břicho.“

Clarice podobné stížnosti slýchávala často, tak se ani nedivila. Arabella byla vždycky tak trochu hypochondr a nikdy toho moc nesnědla. Podle matky právě proto postrádala ty správné ženské křivky. „To je tím horkem, Bello. Ale přinejmenším nekašleš. Tatínek doufá, že ti zdejší suchý vzduch prospěje, a jak se zdá, nemýlí se. Proto jsme přece do Austrálie přijeli, tak se alespoň před otcem snaž být statečná. Řídí se lékařskými radami, proto tu jsme. Neustále jsi trpěla zánětem průdušek. Doktor Portman se domnívá, že za to může vlhký londýnský vzduch a smog.“

Edward Fitzherbert byl velmi úspěšný divadelní režisér a v Anglii se těšil značnému uznání. Pro blaho své dcery se však rozhodl zhruba na rok opustit Londýn. Ačkoliv svět sevřela hospodářská krize, Fitzherbertovi se nemuseli bát, že zůstanou bez příjmů. Clarice pocházela ze šlechtického rodu a její příbuzní vlastnili rozsáhlý majetek. Když před měsícem připluli do Austrálie, ubytovali se v Adelaide. Plánovali, že budou minimálně tři měsíce cestovat. V Adelaide bylo příjemné klima a čistý vzduch. Clarice by tam ráda zůstala, neboť s gustem využívala nabídky zdejších obchodů, jenže manžel má zvídavého ducha, a tak míří do vyprahlého srdce téhle země. Co se dobrodružství týče, stačí mu malá záminka.

Arabella se ušklíbla. V oroseném obličeji zářily modré oči. „Pořád se potím. Je to tak odporné, mami,“ stěžovala si dál.

„Já vím, miláčku.“ Clarice si povzdechla a poplácala dceru po ruce.

„Dostávám z toho vyrážku,“ zakvílela dívka.

„Kde?“ starala se Clarice.

Arabella jí ukázala nepatrnou rudou skvrnku na stehně.

„To nic není, má drahá.“

„Ale je. Horko mi ničí pleť.“

Clarice by nejradši obrátila oči ke stropu. Jedinou dceru milovala víc než svůj život, ale neustálé stížnosti jí vadily. Na rozdíl od Arabelly, která na všem hledala kazy na kráse, byla velice přizpůsobivá. Což se jí v manželství s Edwardem nevýslovně hodilo. Před Arabelliným narozením s ním například putovala po Africe. Clarice byla robustní žena, která se řídila zdravým selským rozumem, jenže takhle dlouhou cestu podnikala poprvé od chvíle, kdy se stala matkou, a musela přiznat, že jí schází pohodlí domova a schůzky s přítelkyněmi. Dále si uvědomovala, že za rozmazlenost své dcery nese částečnou odpovědnost. Kdykoliv se u ní v dětství projevily jakékoliv příznaky nemoci, Clarice ji začala obletovat a položila tím pomyslný základ Arabelliny hypochondrie. Před rokem začaly dívku trápit záněty průdušek, a tak matčina shovívavost neznala mezí. Doufala, že v průběhu cesty dcera dospěje a bude lépe připravená postavit se na vlastní nohy. Ovšem výsledky zatím moc povzbudivé nebyly.

„Však si zvykneš, Arabello,“ prohlásila. Od vlakového personálu se dozvěděla, že v pouštním městě Alice Springs není mnoho obchodů a pochopitelně ani žádné divadlo, a tak doufala, že se tam Edward dlouho nezdrží. Ale nahlas neřekla nic, neboť nechtěla ovlivňovat dceřin názor.

Vlak se opět dal do pohybu. Clarice pohotově rozhrnula závěsy, aby do kupé mohl vzduch zvenčí. Bohužel je vůbec neosvěžil, ale přinejmenším se hýbal. Lepší něco než nic. „Půjdu teď do společenského vozu,“ oznámila.

„Nemůžeš tu zůstat a dohlížet na mě, mami?“ zasténala Arabella.

„Budeš v pořádku, drahá. Kdyby se ti později ulevilo, mohla by ses k nám připojit. Harrisovi pocházejí z Kentu a jsou velice milí.“

„Nechci se s nimi seznámit. Kromě toho je příliš horko, abych chodila řádně ustrojená,“ odpověděla trucovitě dcera.

„Jak si přeješ,“ broukla trpělivě Clarice. „Přinesu ti nějaké chlebíčky.“ Vlak se zvolna sunul z nádraží. Clarice spatřila velkou ohradu plnou velbloudů. Někteří jí připadali obrovští, ale bylo mezi nimi i několik mláďat. Poblíž rostlo přinejmenším dvacet datlových palem a stála zde podivná osada, sestávající ze zvláštně působících budov. Uprostřed se vypínala mešita. Žena si všimla, že se do ní chodí modlit muži v turbanech, a byla vděčná manželovi, že nenaléhal, aby se šli projít „po městě“.

„Neobtěžuj se, mami,“ trucovala Arabella. „Od oběda mi zbyla půlka chleba. Pravda, je sice trochu oschlý a ta náplň… je příšerná, ať už ji vyrobili z čehokoliv. Pochybuji, že v jídelním voze podávají něco lepšího, takže se bez toho klidně obejdu.“

„Bylo to pouze vejce a majonéza, Bello, miláčku, a já jsem si na své porci náramně pochutnala. Chléb podávají zabalený, aby neosychal, ale v tomhle horku se musí rychle sníst.“ Clarice by dceři nejradši vyčinila za to, že tak málo jí, ale věděla, že by jí pouze zkazila náladu. A ona si přála, aby se Arabelle výlet líbil.

„Když tu nebudeš, pokusím se prospat,“ fňukala Arabella. Doufala, že dlouhé trmácení rychleji uteče, když je zaspí.

„Dobrá. Možná se vrátíme pozdě. V tom případě nebudu rozsvěcet lampu, abych tě neprobudila. Podle průvodčího časně zrána dorazíme do Alice Springs.“ Clarice políbila dceru na bledou tvář a hned nato odešla. Bojovala s pocitem viny, že ji na chvíli opouští. Karty hrála moc ráda, a tak se těšila. Kromě toho si potřebovala oddechnout od ustavičného lamentování.

Jakmile matka odkráčela, Arabella pohlédla na oblohu. Marně pátrala po sebemenším mráčku, jenž by narušil monotónní modř. Vedro a pravidelné rachocení kol ji brzy ukolébaly k spánku.

Probudilo ji trhnutí, jak souprava prudce zastavila. Arabella se posadila a zamžourala z okénka, avšak spatřila jen rozpálenou poušť. Vstala z lůžka, aby odhrnula záclonku na dveřích a mohla pohlédnout na opačnou stranu. Avšak nabízel se jí výhled na tentýž žhnoucí písek a několik suchých keřů. Naděje, že konečně dorazili do cílové stanice, se rozplynula. Marně čekala, až se objeví některý z rodičů, aby jí vysvětlil, co se děje. Nikdo nepřicházel. Po chvíli vystrčila hlavu z okénka a podívala se směrem k lokomotivě. Někdo z vagonu druhé třídy učinil totéž. Vzápětí z vedlejšího lůžkového vozu vyhlédla další hlava. „Co se děje?“ domáhal se vysvětlení ženský hlas.

Hlava z vagonu druhé třídy se otočila a Arabella spatřila, že patří muži středního věku. „Na kolejích leží mrtvé zvíře. Už je odstraňují.“

Ovšem netušili, že poblíž uhynulého klokana vítr vytvořil písečnou závěj. Posádka vlaku odtáhla mršinu stranou. Byl to velký samec, který se nejspíš utkal se svým sokem a utržil smrtelné zranění. Odházet navátý písek trvalo déle.

Čas plynul a Arabelly se zmocnil neklid. Slunce se klonilo k západu a stíny se prodlužovaly. Nepatrně se ochlazovalo, za což byla nevýslovně vděčná. Jak se tak dívala ven, všimla si květiny, kterou nikdy dřív neviděla. Byla ohnivě červená a měla černý střed. Arabella květiny zbožňovala a celkem se v nich vyznala, ale něco takového spatřila poprvé. Zářila mezi našedlými křovinami jako drahokam a nerostla příliš daleko od vlaku. Dívku napadlo, že by mohla vystoupit a květinu utrhnout. Vylisuje si ji a odveze s sebou do Anglie. Ale odváží se opustit kupé? Kdepak, přiznala si. Nesmí riskovat. Souprava se může dát každou chvíli do pohybu.

Uplynulo patnáct minut a vlak stál na místě jako přibitý. Arabellin neklid vzrůstal s každou vteřinou. Nespouštěla květinu z očí a vyčítala si, že propásla šanci ji utrhnout. Jak se ve slábnoucím světle rostlina ztrácela, tím víc ji dívka obdivovala a tím víc po ní toužila. Nakonec se zvedla a vyšla do prázdné uličky. Po pár krocích se dostala ke dveřím vagonu a otevřela je. Květina rostla necelé čtyři metry od ní.

„Utrhnu ji a hned jsem zpátky,“ řekla si nahlas. I kdyby se vlak rozjel, snadno do něj zase naskočí. Má přece pantofle, takže se nemusí bát kamenů rozesetých na červeném písku ani chomáčů trnitých rostlin, které jím prorážejí. Přidržela se zábradlí a sestoupila na dřevěný schůdek. Když se chystala učinit další krok, palcem u nohy zachytila o lem noční košile a uklouzla. Celou svou vahou zůstala viset na paži, jíž prolétla krutá bolest. Raději se pustila a nemotorně přistála v písku – s rukou v pichlavé rostlině.

„Au!“ vykřikla. Palčivá bolest projela kotníkem i dlaní. Vytáhla si z ruky několik trnů a kotník si promnula. Do očí jí vhrkly slzy. „Hrome,“ ulevila si zlostně. Náhle zaslechla, jak si lokomotiva odfoukla, a souprava se s trhnutím pohnula kupředu.

„Ach ne!“ Arabella se pokusila zvednout, ale vzápětí se ušklíbla. Musela se opřít o ruce. Kotník odmítal nést váhu těla a dlaň nepříjemně pálila. „Počkejte!“ zaječela, když se vlak dal do pohybu. Neohrabaně se napřímila a belhala se za ním. Avšak stupátko bylo dávno to tam a ona se neměla čeho přidržet. Vlak nabíral rychlost a dívka bezmocně sledovala, jak ji míjejí vagony vezoucí náklad, ale žádné lidi. Nikdo ji nezahlédl, neměla na koho zavolat. Ba co hůř! Nikdo nemá ponětí, že tady zůstala.

„Mami! Tati!“ křičela. „Počkejte!“ řvala z plných plic. Hodnou chvíli nevěřícně sledovala, jak souprava mizí v dáli. Když si ke svému zděšení naplno uvědomila, že zůstala úplně sama uprostřed pouště, dala se do pláče.

Maminka s tatínkem zjistí, že nejsem ve vlaku, pomyslela si, zatímco bojovala se vzrůstající panikou. Vrátí se pro mě. Pak si ale vzpomněla, že rodiče hrají karty. Kdykoliv se zaberou do hry, ztrácejí pojem o čase. Většinou vydrží hrát až do půlnoci. Dále jí matka slíbila, že nezažehne lampu, až se vrátí, aby ji neprobudili. „Ach ne,“ hlesla zkroušeně. Představila si, jak se rodiče ukládají k spánku, aniž tuší, že jejich dcera nespí ve své posteli. A přijdou na to až ráno. Stále nedokázala uvěřit, že je sama uprostřed pouště a nikdo o tom neví. Dala průchod své beznaději a ječela z plných plic. Její hlas zněl podivně dutě, a jako by se ztrácel v pustině bez hranic, která ji obklopovala.

Jakmile jí vlak zmizel z dohledu, Arabella se posadila, opřela si hlavu o kolena a rozvzlykala se. Vtom ucítila, že po ní něco leze. Prudce vyskočila ze země, což přivodilo další bolest v kotníku a novou várku slz. Vykasala si noční košili, a když spatřila na stehně jakýsi velký hmyz, začala vřeštět jako pominutá. Smetla jej na zem a otřásla se odporem. Vrátila se na koleje a kulhala směrem, kterým se ubíral vlak. Hlavu měla plnou zběsilých myšlenek. Dojdu po kolejích do Alice Springs, pomyslela si. Dokážu to. Když se bude držet kolejí, neztratí se. Jenže pak si vzpomněla, že podle matčina tvrzení souprava dorazí do cíle až zítra ráno. Kromě toho ji kotník pořád bolel a otékal. Sama to nezvládne. Město je příliš daleko. Musejí se pro ni vrátit. Musejí! A to nejlépe ještě dnes v noci.

Brzy si uvědomila, že sotva zapadne slunce, teplota v poušti dramaticky poklesne. Zachvívala se zimou. Strach ji nutil mluvit nahlas. Obklopovala ji černočerná tma. Při chůzi po pražcích si znovu bolestivě podvrtla kotník. Navíc neviděla na krok, a tak si neustále ukopávala prsty u nohou. Nezbývalo než kráčet podél kolejí, ale i tam byl terén nerovný, a tak klopýtala.

V tenké noční košili přímo mrzla. Neměla ponětí, zda je poblíž nějaké místo, kde by se mohla ukrýt. Po nějaké době sice vyšly hvězdy a měsíc a poskytly jí víc světla, ale ani tak to nevypadalo, že by v okolí byly nějaké stromy či skály. Tu a tam se jí zdálo, že před ní cosi přeběhlo. Zahlédla velký hmyz či malého hlodavce a vypískla hrůzou.

Když začala drkotat zuby a ztrácela cit v nohou, začala si zoufat. Vlak se pro ni hned tak nevrátí. Připadalo jí, že od chvíle, kdy se ocitla uprostřed pouště, uplynula spousta hodin, jen netušila kolik přesně. Neustále samu sebe přesvědčovala, že rodiče brzy přijdou na to, že zmizela. Anebo to „vycítí“ a přinutí strojvedoucího, aby zařadil zpátečku. Musí tomu věřit, jinak zešílí. Těšila se, až jim vyčte, že ji zanedbávají. Kdyby s ní zůstali v kupé, nikdy by se to nestalo. Jenže jak se minuty měnily v hodiny, Arabellina naděje slábla. Doléhala na ni únava i sklíčenost. Třásla se zimou, nemohla dál. Občas zakopla a padla na kolena, až je měla celá otlučená a krvavá. Sotva udržela oči otevřené. Vyčerpání ji otupilo natolik, že dokázala myslet jen na bolest v kotníku. A tak se stalo, že se mimoděk odklonila od kolejí a zabloudila. V jednom okamžiku skončila rozplácnutá v písku a nedokázala vstát. Schoulila se do klubíčka a rozplakala se zoufalstvím. Chtělo se jí moc spát, ale nutila se zůstat vzhůru, aby nepřeslechla vracející se vlak.

Nakonec ji přemohla únava a ona usnula.

Hodiny ubíhaly jedna za druhou a nad krajinu se vplížilo svítání. Arabella spala v písku jako zabitá, když vtom ji cosi zašimralo na noze. Procitla, otevřela oči a zařvala z plných plic. Lezl po ní ten největší pavouk, jakého kdy viděla. Při pohledu na něj málem omdlela. S hysterickým kvílením nohou zatřásla a pavouk kvapně odcupital do křoví, kde se schoval. Dívka se rozhlédla kolem sebe. Po kolejích jako by se slehla zem a nic nepoznávala. Kam oko dohlédlo, rozprostírala se širá poušť. Plochy červeného písku střídaly křoviny a tu a tam jím prorůstaly trsy pouštních rostlin. Nikde nespatřila zřetelný bod – nebyla tu žádná skaliska, kopce či skupiny stromů. Pomalu se zvedla ze země a otáčela se dokola. Pojednou si v dáli všimla osamělého stromu. Široko daleko byl jediný, a tak se k němu vydala. Soužila ji žízeň i hlad. Strom představoval naději. Mohlo na něm být nějaké ovoce a poblíž voda. Věděla, že stojí daleko, avšak něco jej drží při životě tam, kde roste jenom ta nejodolnější vegetace. Kotník ji stále bolel, ale otok v průběhu noci opadl a bolest se zmírnila.

Končetiny měla promrzlé a ztuhlé. Vlekla se ke stromu a drkotala zuby. Vzdáleně si uvědomovala, že vychází slunce a začíná hřát. Nikdy v životě nečelila takovému chladu, dokonce ani v Anglii uprostřed zimy. Jenže také se nikdy nepotulovala venku jen v noční košili. Noc v poušti byla překvapivě vlhká a Arabella začala znovu kašlat, avšak její ústa byla stejně vyprahlá jako krajina kolem ní. V zoufalství olízala kapky rosy z listů keře, který míjela.

Vtom ji vyděsil podivný zvuk. Otočila se a spatřila za sebou pět pštrosů emu. Vydávali dunivé zvuky, které považovala za výhružku. Jejich zobáky se zdály ostré a dlouhé nohy silné. Pohlédla na drápy. Jistě by jimi dokázali způsobit vážné zranění. Prohlíželi si ji ostražitýma očima. Není divu, že se rozkřičela a ze všech sil pospíchala ke stromu. Ani se neohlédla. Několikrát upadla, ale pohotově se zvedla a pajdala dál. Mávala rukama a hystericky ječela. Netušila, že svým řevem dávno zahnala emu na útěk.

Doběhla ke stromu a schovala se za jeho kmenem. Po chvíli opatrně vyhlédla, aby zjistila, zda ji velcí ptáci nepronásledují. K jejímu úžasu si vykračovali poměrně daleko od ní a o okolní svět se nestarali. Na okamžik se zastyděla, že se jich polekala. Očividně jí nehodlali ublížit. Dokonce si pomyslela, že ji tu neměli nechávat samotnou. Žaludek se jí znovu palčivě sevřel hlady. Pohlédla do koruny stromu v naději, že spatří nějaké ovoce nebo bobule. Cokoliv k jídlu. Avšak uviděla jen opuštěné ptačí hnízdo. A voda tu nebyla žádná. Přemožena zoufalstvím se svezla po kmeni stromu k zemi a rozplakala se. „Maminko, vrať se pro mě,“ vzlykala. „Nenechávej mě tady umřít.“

V časných ranních hodinách téhož dne vlak znenadání s trhnutím zastavil a probudil tím cestující ze spánku. Bylo kolem šesté. Edward Fitzherbert pohlédl z okna a spatřil, že dosud nejsou ve městě. Napadlo ho, že na kolejích leží další zvíře. Několik minut vyčkával, než se rozhodl zjistit, co se děje. Clarice ještě zcela neprocitla, a tak se rozhodl zkontrolovat Arabellu. Podíval se za zástěnu oddělující její lůžko od jejich. Udivilo ho, že dcera nespí ve své posteli. Jelikož od chvíle, kdy nastoupili do vlaku, neopustila kupé, byl zpočátku zmatený. Ale pak ho napadlo, že je určitě v soukromé koupelně.

Natáhl si župan a minutu nebo dvě hledal pantofle. Dříve než stačil dojít ke dveřím, ozvalo se ostré zaklepání. Stiskl kliku a spatřil na chodbičce stát železničního zřízence.

„Oblečte se, prosím, pane, a vezměte si nejnutnější věci. Všichni musejí vystoupit.“

„Proč?“ nechápal Edward. „Co se stalo?“

„Vlak nemůže pokračovat v cestě. Koleje jsou nestabilní, protože termiti rozežrali pražce. Zatím nevíme, do jaké míry je trať poškozena, a tak musíme do města dojít pěšky. Pro zbytek zavazadel dojedeme později.“

„Pěšky? Jak daleko?“

„Zhruba osm kilometrů, pane. Omluvte mě, už musím jít.“ Průvodčí spěchal informovat ostatní pasažéry.

„Co se děje, drahý?“ zamumlala ospale Clarice, sotva její muž zavřel dveře.

„Vlak nemůže pokračovat v cestě, protože termiti rozežrali pražce. Vypadá to, že se musíme obléknout a do města dorazit po svých.“ Zatímco hovořil, zaklepal na dveře koupelny, ale nikdo se neozval.

„Asi bys měl vzbudit Arabellu,“ zamumlala Clarice.

„V posteli není,“ odpověděl Edward. „Myslíš, že by šla zjistit, proč vlak zastavil?“ Dceru v uličce nezahlédl, což ho mátlo.

Clarice se zatvářila zaskočeně a její manžel okamžitě uhodl, nač myslí. Kdyby došlo k něčemu nepředvídanému, Arabella by je určitě probudila. Ale jednat na vlastní pěst? Kdepak, to se jí nepodobá. Určitě by neodešla, aniž by jim cokoliv řekla.

„Podíval ses do koupelny?“

„Právě jsem klepal na dveře,“ připomněl manžel, „ale nikdo se neozval.“

„Arabello!“ zvolala Clarice. Nic. „Otevři ty dveře, drahý,“ požádala Edwarda.

Manžel jí ochotně vyhověl. „Není tady,“ užasl.

Clarice přehoupla nohy přes pelest. Dokud si nedala šálek čaje, po ránu jí to nikdy moc nemyslelo. „Obleču se a začnu balit,“ prohlásila. „Ustroj se a poohlédni se po Arabelle.“ Třeba dcera konečně začíná dospívat a iniciativně zjišťuje, co se děje.

* * *

O chvíli později se Edward vrátil do kupé – sám.

„Našels ji?“ vyhrkla Clarice, sotva vstoupil.

„Nemám ponětí, kde je. Ptal jsem se několika lidí, ale nikdo ji neviděl.“ Většina cestujících, se kterými mluvil, se netajila špatnou náladou. Vadilo jim, že musí do města pěšky, a tak mu téměř nevěnovali pozornost.

Clarice se zatvářila poplašeně. „Někde být musí. Ptal ses Harrisových odvedle?“

„Ano. Také ji nezahlédli. Lidé již vystupují, tak třeba už je někde venku.“ Pokoušel se nepanikařit. Přece se Arabella nevypařila do vzduchu.

Posbírali to nejnutnější a prošli uličkou, kde zřízenci pomáhali pasažérům z vlaku. Někteří z nich se již vydali podél soupravy k městu. Jakmile jeho ženě pomohli muži v uniformách na zem, Edward využil toho, že stojí na stupátku, a rozhlížel se kolem sebe. Pátral po Arabelle.

„Nemůžeme najít dceru,“ sdělil průvodčímu, jenž stál u schůdků.

Muž se pokusil na dívku rozpomenout, avšak před očima mu vyvstala pouze nezřetelná představa zpovykané holčiny. „Jak je stará, pane?“ otázal se, jako by mu mohl tento údaj nějak pomoct při hledání. Věděl, že Fitzherbertovi trávili včerejší večer ve společenském voze, ale dcera s nimi nebyla.

„Zanedlouho oslaví dvacáté narozeniny,“ přiznal Edward, „ale bez nás by nikam neodešla.“

„Někde tu bude,“ prohlásil průvodčí. Nesmírně se mu ulevilo. U dvacetileté slečny se předpokládá, že se o sebe umí postarat. Třeba se zapovídala s nějakým mladíkem, který cestoval ve vlaku. „Pojďte prosím dolů, pane, aby mohli ostatní vystoupit.“

Edward mu vyhověl. Slyšel, jak jeho žena prochází mezi pasažéry a dceru volá.

„Nemohu ji najít,“ postěžovala si vyděšeně, když ji dostihl.

„Buď bez obav, drahá. Však my ji najdeme,“ slíbil.

Jakmile většina cestujících opustila soupravu, zřízenci se je snažili přimět k chůzi. Věděli, že teplota vzduchu velmi rychle stoupne, a pokud něco nepotřebovali, pak ženy omdlévající horkem. „Pojďte, prosím,“ vyzval je průvodčí, když se dav pohnul, ale oni zůstali stát.

„Bez dcery nikam nepůjdeme,“ obořil se na něho Edward.

„Copak vy jste ji ještě nevypátrali?“ užasl muž.

„Ne. Musí být někde ve vlaku,“ trvala na svém Clarice. Kdyby Arabella vystoupila spolu s ostatními, dávno by ji někde zahlédli.

„Počkáme, dokud se nenajde,“ prohlásil energicky Edward a dal si záležet, aby ho slyšel i průvodčí.

O půl hodiny později opustili soupravu poslední cestující – postarší pár, jenž potřeboval pomoc. Po slečně Fitzherbertové jako by se slehla zem. O Clarice se pokoušela hysterie a Edward začínal zuřit. Štval ho nedostatek zájmu ze strany železničního personálu.

„Prohledám všechna kupé,“ oznámil průvodčímu.

„Poslužte si, pane,“ přisvědčil muž. „Buďte ujištěn, že pokud zůstala ve vlaku, najdeme ji.“ Osobně se domníval, že se rodiče s dcerou pohádali a nezávislá dívka vyřešila spor po svém – odešla s někým jiným. Nicméně i jeho se začínaly zmocňovat pochybnosti. Ve vlaku cestovalo pouze čtyřicet jedna pasažérů a žádný z těch, kteří se vydali do Alice Springs, neodpovídá dívčině popisu.

„Jistěže tam je,“ naježil se Edward. „Kde by byla?“ Nelíbil se mu pohled, kterým ho průvodčí obdařil, ale mlčel.

O dvacet mučivých minut později jim průvodčí a dva zřízenci oznámili, že prohledali každý kout vlaku včetně nákladních vozů, a nikoho nenašli.

„Kde je potom naše dcera?“ dožadoval se Edward vysvětlení.

„Nemáme ponětí, pane,“ odpověděl průvodčí.

„Co tím chcete říct? Že cestou ztrácíte pasažéry běžně?“

„Přirozeně že ne, pane. Dosud se zde nikdo neztratil.“

Clarice pohlédla na svého chotě. „Nemyslíš, že… Nenapadlo tě, že by Arabella mohla…“ Zakryla si ústa rukou, neschopná větu dokončit.

„Co, drahá?“ Edward poplašeně vytřeštil oči.

Clarice se podívala na průvodčího. „Bylo by možné, aby naše dcera vypadla z vlaku?“ zeptala se hlasem, do něhož se vkrádala hysterie.

Edward zalapal po dechu a otočil se k průvodčímu, který znatelně znervózněl.

„Jeli jste v posledním voze. Kdyby otevřela zadní dveře… Ano, možné by to bylo,“ přiznal a zrudl. Taky ho to už napadlo, avšak zdráhal se tuhle možnost navrhnout. Nic takového se nikdy dřív nestalo. Bylo obtížné o tom uvažovat, ale co jiného se mohlo stát?

„Proboha!“ vykřikla Clarice. Zbělala jako prostěradlo a sesunula se k zemi. Edward ji na poslední chvíli zachytil a posadil na zavazadla. Současně pohlédl na koleje mizející do dáli a představil si svou ubohou dceru, jak někde leží zraněná vedle nich.

„Musím se vrátit a najít ji,“ prohlásil.

Průvodčí zesinal. „To vám nesmím dovolit, pane.“

„Pokuste se mě zastavit,“ odsekl výhružně Edward.

„Pane, musíme se vydat do Alice Springs a zorganizovat řádné pátrání,“ trval na svém průvodčí. „Vaší dceři nijak neprospěje, když zmizíte i vy.“

Clarice popadla manžela za rukáv. „V noci jsme urazili stovky mil,“ připomněla mu. „Takovou vzdálenost neujdeš, Edwarde.“

Závažnost jejích slov na něho zapůsobila jako úder cihlou. Jak mají Arabellu v takové dálce hledat? Zčistajasna měl hlavu podivně lehkou a na čele mu vyrazil pot.

Průvodčí se ujal vedení. Nařídil dvěma zřízencům, aby odnesli kufry do města.

„Kde budete ubytovaní, pane?“ zeptal se Edwarda.

„V hotelu Central v Todd Street,“ odpověděl tázaný jako v mrákotách.

„Dopravíme tam vaše zavazadla, pane. Stačí, když se postaráte o svoji choť. Nyní vás velice potřebuje. Až dorazíme do města, zajdu na policejní stanici a nahlásím zmizení vaší dcery. Okamžitě se rozběhne pátrání. To je to nejlepší, co můžeme pro vaši slečnu udělat.“

Edward věděl, že říká pravdu, ale nemohl se zbavit pocitu, že hledat Arabellu by měl především on.

Arabella otevřela oči a zaječela hrůzou. Po nohou a chodidlech jí lezli mravenci. Vyskočila, začala divoce dupat, plácat se po nohách a vřeštět. Cítila, jak ji mravenci bolestivě štípají, a zuřivě se jich snažila zbavit. Zapřísáhla se, že si v téhle nechutné poušti už nikdy nelehne. Nabrala hrst písku a otřela si jím nohy, aby odstranila poslední mravence, a dopajdala ze stínu stromu na pálící slunce. Jakmile se podívala na svoje nohy, vyděsila se. Bílou kůži pokrývaly ošklivé červené bulky, jež svědily a bolely. Dívka se rozplakala zoufalstvím. „Já chci jít domů,“ vzlykala. Toužila po pohodlí své postele a bezpečném útočišti, které představoval dům v Londýně. „Jak se tohle mohlo stát?“ ptala se sama sebe. „Jak je možné, že jsem skončila tady a sama? Přece tu nemohu… zemřít!“ Představila si, že někdo po letech najde její kostru, a rodiče se nikdy nedozvědí, jak jejich dcera skončila. Příšerné pomyšlení. Nepříjemně si uvědomovala okolní ticho. Co když kolem projel vlak, zatímco spala, a ona ho neslyšela? Slunce nemilosrdně pražilo a ona marně pátrala po kolejích. Nejprve se vydala jedním směrem, potom druhým. Cítila, jak ji pálí kůže na pažích, ale pod strom usednout nemohla, protože tam řádili mravenci. Točila se jí hlava a trápila ji žízeň. Vzpomněla si na oschlý chléb, jímž ve vlaku pohrdala. Nyní by za něj dala cokoliv. A za sklenici vody. Klidně by upsala duši ďáblu.

Krátce po poledni se zhroutila. Rozpálený vzduch rozehrál svoje kejkle a šálil její smysly. Několikrát se jí zdálo, že vidí přijíždět vlak, a zmocnilo se jí vzrušení. Ztratila ponětí, jakým směrem se ubírá, a tak se pohybovala v kruzích. Štípance od mravenců pálily a svědily, rozbolela ji hlava.

Položila se na rozpálenou zemi. Nepochybovala o tom, že zemře, ale nezbyly jí žádné slzy, aby mohla plakat. Zavřela oči, neboť ji pálily, jak do nich stékal pot. Rty měla opuchlé, popraskané a spálené sluncem. Jazyk se v ústech proměnil v kus suché kůže. Schoulila se do klubíčka a naslouchala děsivému tichu, jež tu a tam narušilo bzučení much. Vtom zaslechla prasknout větvičku. Představila si smečku divokých psů, kterou zahlédla z vlaku. Určitě se blíží, aby hodovali na jejím těle.

„Ještě nejsem mrtvá,“ zamumlala otupěle. Otevřela jedno oko a zašilhala do slunečního světla. Skláněla se nad ní tmavá postava. Arabella zalapala po dechu. Natáhla ruku, aby si zastínila oči, a zaostřila. Zírala na ni černá tvář. Měla velmi široký plochý nos, jenž jí propůjčoval divokost, kterou nikdy dřív neviděla, a tmavé okouzlující oči. Obličej rámovaly kudrnaté vlasy. Na širokém čele a lícních kostech se skvěly jakési značky vyvedené okrovým barvivem. Dívka vyděšeně třeštila zrak a k jejím uším doléhaly hlasy, kterým nerozuměla. Na okamžik ji napadlo, že blouzní. Určitě má úžeh!

Zjevení ji zčistajasna dloublo holí do žeber a zazněl ostrý rozkaz. Divoch se tvářil zlostně. Arabella se lekla a neohrabaně se posadila. Vzápětí zjistila, že je obklopena nepřátelsky se tvářícími domorodci. Vůbec se nepodobali těm z Marree, kteří se naopak vlídně usmívali. Nadechla se a jala se křičet z plných plic. Austrálci – bylo jich osm – ucouvli. Radili se mezi sebou rychlým jazykem. Dívka neměla ponětí, že ji považují za duševně zaostalou. S námahou se postavila. Ačkoliv umírala strachy, byla přesvědčená, že další krok, který podnikne, rozhodne o jejím životě či smrti, a tak se je pokusila zahnat na útěk obyčejným řevem. Doufala, že si nevšimnou, jak se jí chvěje hlas. „Držte se ode mě dál! Jestli mi ublížíte, můj otec vás nechá zastřelit!“ Muži z kmene Arrernte nechápavě pohlédli jeden na druhého. „Bláznivá žena,“ pronesl Djalu, nejstarší z nich, v rodném jazyce. Zaujal ho dívčin obličej spálený sluncem a pokrytý puchýři. „Vypadá jako opečený emu,“ poznamenal se smíchem.

I ostatní se rozesmáli, ovšem namítli, že na ní není moc masa. Arabella netušila, co si má myslet. Vysmívají se jí snad?

„Co s ní uděláme?“ zeptal se jeden z mužů Djalua. „Brzy tu zemře.“

„Kde se tady vzala?“ nechápal druhý. Připojily se k nim dvě ženy s dítětem, které k Arabelle přistoupily zezadu.

„Musí být z Marree,“ usoudil Djalu. „Ale netuším, jak se dostala tak daleko.“ Napadlo ho, že ji vyhnali z města, protože je blázen. Anebo odtamtud odešla a ztratila se.

Arabelle se honily hlavou všemožné věci. Pohlédla na svoji noční košili, jež byla dole roztrhaná, neboť se neustále zachytávala o trnité křoví. Zkřížila paže na prsou, aby zakryla drobná ňadra. Nepříjemně si uvědomovala, že jí chybí spodní prádlo. Vtom si všimla, že domorodí muži na sobě nemají nic kromě nevelkého kousku zvířecí kůže, zakrývajícího intimní partie. Jelikož nahého muže nikdy neviděla, styděla se a připadala si ponížená. Znenadání se jeden z nich otočil a ukázal jí úplně nahý zadek! Vypískla zděšením. Otočila se na patě a chystala se utéct, ale hned nato se zarazila, neboť stanula tváří v tvář jakýmsi ženám.

Na okamžik se zaradovala. Napadlo ji, že by se nad ní mohly slitovat. Ale pak si všimla jejich obnažených prsů, což pro ni byl další šok. Zrudla, avšak obličej měla natolik spálený sluncem, že nikdo nezaznamenal žádný rozdíl. Ženy měly spodní část těla zakrytou zvířecí kůží a jedna z nich nesla malé dítě, jež na Arabellu nechápavě zíralo obrovskýma hnědýma očima. Byl to chlapeček. Poznalo se to snadno, protože byl úplně nahý. Arabellu ihned napadlo, že domorodci jsou velmi primitivní, což znamená, že její potíže nekončí.

Jeden z mužů jí zezadu položil ruku na rameno. Poplašeně nadskočila. Kvapně se otočila a shledala, že Austrálec svírá v dlani ulomenou větev a zvedá ji nad hlavu. Arabella se domnívala, že se ji chystá udeřit, proto zapištěla z plných plic, čímž opět všechny vyděsila. Nato se pokusila utéct.

Djalu rozkázal mužům, aby hnali dívku požadovaným směrem, jenže Arabella se domnívala, že je to součást jejich zlomyslné hry a oni ji schválně trápí. Jakmile se rozběhla jinam, mladý domorodec ji zahnal zpátky. Po celou dobu ječela jako šílená, neboť si myslela, že ji chtějí znásilnit a zabít. Představovala si, jak vaří a pojídají její maso, a dovolávala se tatínka.

Austrálci nepochybovali o tom, že se pomátla na rozumu, ale dál sledovali svůj cíl. Jelikož poraněný kotník Arabelle bránil v rychlejším pohybu, hravě s ní drželi krok.

Po dvaceti minutách zběsilého pajdání a poskakování dívka padla na kolena. Byla vyčerpaná, ničilo ji vedro a točila se jí hlava. Stěží popadala dech. „Dejte mi vodu, prosím,“ kvílela. Byla tak dehydratovaná, že nemohla pokračovat v chůzi. Ukázala si na ústa, aby ji pochopili. „Vodu, vodu,“ prosila.

Domorodci se mezi sebou poradili. Arabelliným uším zněl jejich rozhovor jako hádka. Potom jeden z nich poodešel zhruba o čtyři metry dál a začal hloubit jámu pod jedním z keřů. Dívka neměla ponětí, proč to dělá. Avšak měla takovou žízeň, že se o to nestarala. Byla přesvědčená, že zemře. Pouze doufala, že smrt přijde rychle.

O několik minut později ji aboridžinec táhl k jámě, kterou vyhloubil. Arabella křičela jako pominutá, neboť se domnívala, že se ji chystá pohřbít zaživa. Žebronila o milost. Ale ke svému úžasu objevila v díře vodu. Sice nebyla moc čistá, avšak radost jí nezkazila. Nabrala ji do dlaní, navlhčila si ústa, a pak spolkla několik doušků. Několik minut žíznivě pila. Ani jí nevadilo, že voda chutná příšerně. Potom si omyla zpocený krk. Na krátko pocítila báječný chlad. Když vzhlédla, v dáli cosi spatřila. Nad pouští se tetelil rozpálený vzduch a všechno křivil, ale jí se zdálo, že má před sebou nějakou budovu a stromy. Jistě ji šálí zrak. Kolikrát si jenom představovala, že vidí přijíždět vlak? Opět ji cosi dloublo do zad. Otočila se a spatřila, že se jí domorodec dotýká tupým koncem oštěpu. Nejstarší z mužů, Djalu, na ni cosi křičel. Ukazoval směrem, kterým pohlížela, a kde se domnívala, že vidí budovu a stromy. Bylo to daleko a oslepovalo ji žhnoucí slunce. Arabellu napadlo, že ji mámí fata morgana, ale zdálo se, že si aboridžinec přeje, aby se vydala tím směrem.

Vtom ji něco napadlo. „Alice Springs,“ vyhrkla. „Je to Alice Springs?“ Dokáže dojít tak daleko? „Mami, tati,“ zamumlala, „jdu za vámi.“ Neměla ponětí, kudy vedou koleje, ale nestarala se o to. Nějakým zázrakem se jí podařilo dostat do cíle.

Pokoušela se spěchat, ale připadala si slabá jako čerstvě narozené kotě. Omdlévala hlady, ale pokud se jí podaří dostat do Alice Springs, rodiče se o ni postarají. Plahočila se pískem, tu a tam popoháněná tupým koncem kopí. Zlostně se obrátila k jeho majiteli, avšak při pohledu do jeho obličeje upustila od další vzpoury. Působil děsivě. Raději mlčela a přidala do kroku.

„Počkej, až se můj otec dozví, jak ses ke mně choval,“ vyhrožovala vzdorovitě. „Nechá tvoji kůži přibít ke stromu.“ Věděla, že jí muž nerozumí, ale přinejmenším si ulevila. Avšak dávala si pozor, aby její hlas nezněl výhružně.

Když se přiblížili k osadě, Arabella spatřila datlové palmy a velbloudy. Palmy vytvářely dojem stinné oázy. Dívka byla tak zesláblá, že stěží pohybovala nohama, avšak toužila dostat se do stínu. Žár rozpáleného písku prostupoval tenkými podrážkami pantoflů a pálila ji chodidla. Poštípané nohy svědily a v hlavě nesnesitelně tepalo. Před očima se jí dělaly mžitky. Byla si jistá, že nedokáže k budovám dojít, avšak domorodci jí nedopřáli odpočinek. Pokaždé, když padla na kolena, ji zase vytáhli na nohy.

Cesta do města trvala věčnost. Jakmile se dostatečně přiblížili, začalo Arabelle připadat povědomé. Sotva spatřila koleje a nástupiště, uvědomila si, že je to Marree. Přemohlo ji zklamání a zoufalství. Tolik doufala, že se tu setká s rodiči. Když míjela „oázu“, spatřila muže v turbanu, jak klečí na rohožích rozložených pod palmami, sklánějí hlavy a modlí se. Všichni se obraceli jedním směrem. Bílá dívka, již přiváděli do města aboridžinci, jim nestála za pohled, přestože její obličej byl červený jako pouštní písek, vlasy měla plné uschlého listí a na sobě pouze tenkou noční košili. Z modliteb je nevytrhlo nic. Určitý zájem vzbudila u dětí australských domorodců, které si hrály v prachu. Avšak nikde nezahlédla žádného Evropana.

Zamířila k hotelu, když vtom se jí zmocnil dojem, že je sama. Zůstala stát a otočila se. Austrálci zmizeli. Zvláštní, nikde je neviděla. Dočista ji tím zmátli. Jak se dokázali ztratit uprostřed ploché krajiny? Byla však příliš zesláblá, aby nad tím přemýšlela. Umdlévala vyčerpáním a žízní, stěží se držela na nohou. Stála na nich jen silou vůle. Když se doplahočila ke dveřím, málem neměla sílu stisknout kliku. Opřela se o ně a vklopýtala dovnitř. Uvnitř panovalo šero a chvíli trvalo, než si na ně její oči zvykly. Muž a žena, stojící za barem, na ni udiveně zírali. Čtyři nebo pět hostů, kteří tu popíjeli, k ní byli otočeni zády.

„Vlak… Vrátí se?“ zapípala slabým hláskem, než se pod ní podlomila kolena. Užaslý pohled majitelů hotelu téměř nevnímala, neboť vzápětí omdlela.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Kapitola první