Copyright © ORION MINTAKA (UK) Ltd.

Pan Macmillan, 20 New Wharf Road, London N1 9RR

Translation © Dalibor Míček, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu VICIOUS CIRCLE vydaného nakladatelstvím Macmillan, 2013

přeložil Dalibor Míček

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-519-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-520-2 (mobi)

Wilbur Smith v Alpressu

Egyptská tetralogie

Řeka bohů

Řeka bohů II.

Řeka bohů III. – Čaroděj

Řeka bohů IV. – Vnitřní oko

Sága Courtneyů

Dravec

Monzun

Modrý horizont

Triumf slunce

Na život a na smrt

Hromobití

Ptačí vodopády

Pobřeží v plamenech

Síla meče

Běsnění

Zlatá liška

Čas zemřít

Kopí osudu

Sága Balantyneů

Říše kamenného sokola

Tvrdší než diamant

Andělé pláčí

Leopard loví v temnotách

Triumf slunce

Samostatné romány

Diamantová cesta

Volání na ďábla

Lovci diamantů

Posel slunce

Orel v oblacích

Nenasytný jako moře

Běsnící spravedlnost

Píseň slonů

Zlatokopové

Oko tygra

Nářek vlků

Šelma

Tuto knihu věnuji své manželce

MOKHINISO,

královně mého srdce,

bez jejíž lásky a povzbuzování

bych ji možná nikdy nenapsal.

Probudil se k plnému vědomí, ještě než otevřel oči nebo se pohnul. Chvíli ležel a hodnotil situaci, poslušen instinktů bojovníka pátral po hrozícím nebezpečí. Pak ucítil jemný parfém a uslyšel její dech, jemný a pravidelný jako příboj na vzdálené pláži. Usmál se, zamrkal a opatrně otočil hlavu, aby ji neprobudil.

Ranní slunce našlo skulinu v závěsech a vysílalo na strop zlatavou skvrnku, která vrhala fascinující světlo na její tvář a postavu. Ležela na zádech, v krásném obličeji měla výraz nebeské harmonie. Ve spánku odkopala přikrývku a ležela úplně nahá. Chumáč chloupků na Venušině pahorku byl jen o odstín tmavší než zlaté kadeře, které jí padaly přes čelo. Dvojnásobně zvětšené břicho prozrazovalo vysoký stupeň těhotenství. Zadíval se na ně. Vzácný obsah jako by napínal hladkou a lesklou kůži až k prasknutí. Vtom spatřil, jak se tvoreček v děloze téměř neznatelně pohnul, a zatajil dech, přemožený láskou k manželce a dosud nenarozenému dítěti.

„Přestaň zírat na moje obrovské tlusté břicho a radši mi dej pusu,“ vybídla ho, aniž otevřela oči. Zasmál se a naklonil se nad ni. Objala ho kolem krku, a když se její rty oddělily, ucítil sladký dech. Po chvíli mu zašeptala do otevřených úst: „Nemůžeš toho svého obra držet na vodítku?“ Sáhla mu do rozkroku. „I on přece musí vědět, že tam pro něj momentálně není místo.“

„Nejspíš nemá mozek,“ odvětil. „Ale tys mi stejně nikdy moc nepomohla, abych ho udržel na uzdě. Pusť mě, ty jedna nestoudnice.“

„Jen počkej pár týdnů a já ti ukážu, co znamená nestoudnost, Hectore Crossi,“ varovala ho. „A teď zazvoň do kuchyně pro kafe.“

Zatímco čekali na kávu, Hector vylezl z postele, přistoupil k oknu, roztáhl závěsy a vpustil do místnosti záplavu slunečního svitu.

„V Mlýnské tůni plavou labutě,“ zavolal na ni. Podepřela se oběma rukama, posadila se a objala si břicho. Okamžitě k ní přiskočil a pomohl jí vstát. Vzala si z křesla modrý saténový župan, oblékla si ho a zavěšená do manžela zamířila k panoramatickému oknu.

„Cítím se strašně nemotorná,“ postěžovala si, když si přitáhla pásek. Stoupl si za ni a láskyplně objal vystouplé břicho.

„Někdo tam zase kope,“ zašeptal jí do ucha, pak vzal mezi zuby její boltec a začal ho něžně oždibovat.

„To mi povídej. Připadám si jako zatracený kopačák.“ Sáhla si přes rameno a jemně pleskla Hectora po tváři. „Nedělej to. Víš, že mi z toho vždycky naskakuje husí kůže.“

Mlčky pozorovali labutí rodinku na hladině nádrže. Rodiče se v ranním slunci třpytili jako bělostný sníh, ale tři mláďata měla špinavě šedou barvu. Sameček ponořil dlouhý zakřivený krk do zeleně lesklé vody a ozobával rostliny na dně tůně.

„Krásné, že?“ zeptal se po dlouhé chvíli.

„Jeden z mnoha důvodů, proč tak miluju Anglii,“ zašeptala Hazel. „Nádherná scéna. Měli bychom pozvat nějakého dobrého malíře, ať nám ji namaluje.“

Říčka se vlévala do nádrže přes kamenný jez. Voda byla tak průzračná, že viděli stín mohutného pstruha, který odpočíval na štěrkovém dně tři metry hluboko. Na březích rostly vrby, jejichž dlouhé proutky jako štíhlé prsty pročesávaly hladinu. Na žírné louce za nimi se pásly ovce stejně bílé jako labutě.

„Dokonalé místo pro výchovu našeho děvčátka. Proto jsem ho taky koupila, jak víš,“ vydechla spokojeně.

„Vím. Opakovalas mi to tolikrát, že nemohu zapomenout. Co však nevím, je, jak si můžeš být tak jistá, že to bude děvčátko.“ Pohladil jí břicho. „Nechceš se raději přímo zeptat, než jenom hádat?“

„Já nehádám, já to vím,“ řekla samolibě a přikryla mu mohutné snědé ruce svýma drobnýma bílýma.

„Dopoledne jedeme do Londýna, takže se můžeme Alana zeptat,“ navrhl. Alan Donnovan byl Hazelin gynekolog.

„Ty jsi hrozný rýpal. Ale opovažuj se ho ptát. Zkazil bys mi překvapení. A teď si obleč župan, ať nevyděsíš chudáka Mary, až nám přinese kávu,“ vyzvala ho láskyplně.

Za chvíli se ozvalo diskrétní zaklepání. „Dál!“ zvolal Hector a vešla komorná s podnosem, na němž přinesla kávový servis.

„Dobré ráno vespolek! Jak se máte a jak se má miminko, paní Crossová?“ zahlaholila vesele s irským přízvukem a položila tác na stolek.

„Všechno v pořádku, Mary, ale nejsou to náhodou suchary, co vidím na podnosu?“ zeptala se s hranou přísností.

„Jenom tři a úplně maličké.“

„Odneste je prosím.“

„Dva jsou pro pána a pro vás jenom jeden. Čistá ovesná mouka, ani špetka cukru,“ přemlouvala ji Mary.

„Buďte tak hodná a udělejte mi radost, Mary. Odneste je prosím.“

„Chudáček maličký musí trpět hladem,“ reptala služebná, když vzala misku se suchary a mířila ke dveřím. Hazel se posadila na pohovku a nalila do hrnku černou kávu tak silnou, že její vůně zaplnila místnost.

„Bože, ta krásně voní,“ vydechla toužebně a podala manželovi hrnek. Sama si nalila do porcelánového šálku neslazené odstředěné mléko.

„Fuj,“ ušklíbla se znechuceně, když ochutnala, ale pak nápoj poslušně vypila, jako kdyby brala lék. „Tak copak budeš dělat, zatímco budu u Alana? Víš, jak je pečlivý. Zdržím se tam nejméně dvě hodiny.“

„Musím zavézt brokovnice do úschovy k Paulu Robertsovi a potom mám domluvenou zkoušku u krejčího.“

„Doufám, že nechceš jezdit v ranním londýnském provozu v mém krásném ferrari. Určitě bys ho někde pomačkal, stejně jako se ti to povedlo s rollsem.“

„Ty na to nikdy nezapomeneš, viď?“ Rozpřáhl paže v hraném zoufalství. „Ta pitomá ženská projela na červenou a vrazila do mě.“

„Řídíš jako šílenec, Crossi, a dobře to víš.“

„No dobře, vezmu si taxíka,“ slíbil. „Stejně bych v tom tvém snobském sporťáku vypadal jako nějaký uhozený fotbalista. Navíc na mě čeká můj nový Range Rover. Včera mi volal Stratstone, že je připravený. Jestli se budeš chovat jako hodná holka, o čemž nepochybuju, vezmu tě v něm na oběd.“

„Když už mluvíme o obědě, kam si zajdeme?“ zajímala se Hazel.

„Nevím, proč se vůbec namáhám, salátové listí nám naservírují kdekoliv. Ale rezervoval jsem stůl v Alfredově klubu.“

„Teď vím, že mě opravdu miluješ.“

„Ani na okamžik o tom nepochybuj, ty vyzáblino.“

„Kompliment! Kompliment!“ Obdařila jej blaženým úsměvem.

Hazelino červené kupé ferrari parkovalo pod krytým sloupořadím nad vchodem a v ranním slunci zářilo jako obrovský rubín. Robert, její šofér, ho s láskou naleštil. Byl to jeho oblíbený automobil mezi mnoha vozidly zaparkovanými v podzemní garáži. Hector nabídl Hazel na schodech rámě a pak jí pomohl nasoukat se na sedadlo řidiče. Když vměstnala mohutné břicho za volant, nastavil jí sedadlo tak, aby ji bezpečnostní pás příliš netísnil.

„Víš určitě, že chceš řídit sama?“ zeptal se starostlivě.

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Tebe bych za volant nepustila. Rozhodně ne po tom, jak pohrdavě ses o mém autíčku vyjadřoval.“

Od jejich sídla vedla k hlavní silnici asi kilometr dlouhá dlážděná příjezdová cesta. V místě, kde se stáčela k nájezdu na most přes řeku Test, se otevíral nádherný výhled na dům. Hazel zastavila. Jen zřídka odolala pokušení pokochat se pohledem na to, čemu říkala „prostě ta nejkrásnější georgiánská budova na světě“.

Brandon Hall postavil roku 1752 sir William Chambers pro hraběte z Brandonu. Stejný architekt vybudoval Somerset House na londýnském Strandu. Když Hazel sídlo koupila, bylo v žalostně zanedbaném stavu. Hector občas přemýšlel, kolik peněz jeho žena asi vydala, aby se dům zaskvěl ve své nynější dokonalé kráse, a nikdy se neubránil zachvění. Nemohl však popřít nádheru jeho elegantních a perfektně sladěných linií. Loňského roku zařadil magazín Forbes Hazel na sedmé místo v žebříčku nejbohatších žen světa, takže si to mohla dovolit.

Ale i tak, pomyslel si pokaždé, která žena zdravého rozumu potřebuje šestnáct ložnic? Ale k čertu s výdaji, rybaření v řece je úžasné a stojí za každý vynaložený dolar, uklidňoval se v duchu. „Raději jeďme, lásko,“ řekl nahlas. „Své dílo můžeš obdivovat na zpáteční cestě. S takovou přijedeš k Alanovi pozdě.“

„Miluju výzvy,“ odvětila sladce a vyrazila na plný plyn. Zanechala za sebou dva pruhy spálené gumy na asfaltu a ve vzduchu oblak světle modrého kouře.

Když hbitě zacouvala na parkovací stání pod budovou na Harley Street, odkud Alan Donnovan odvezl vlastní auto, aby jí udělal místo, podívala se na hodinky.

„Hodina čtyřicet osm minut! Myslím, že jsem zajela svůj osobní rekord. Do schůzky zbývá patnáct minut. Mohl bys laskavě odvolat tu arogantní poznámku, že se opozdím, ty chytráku?“

„Jednoho dne tě vyfotí radar a seberou ti řidičák, lásko moje.“

„Mám americký, s tím zdvořilí britští policajti nic nenadělají.“

Hector ji doprovodil do Alanovy přepychové čekárny. Jakmile gynekolog zaslechl její hlas, vyšel z ordinace, aby ji přivítal; tento vzácný projev úcty obvykle vyhrazoval pouze příslušníkům královské rodiny. Zastavil se na prahu a obdivně se na ni zahleděl. Volné těhotenské šaty z jemné ostrovní bavlny si nechala ušít speciálně na míru. Oči se jí třpytily, pleť zářila zdravím. Alan se sklonil nad její ruku a letmo se jí dotkl rty.

„Kdyby byly všechny moje pacientky tak očividně zdravé jako vy, ocitl bych se bez práce,“ zamumlal.

„Jak dlouho ji zdržíte, Alane?“ Hector si s lékařem potřásl rukou.

„Naprosto chápu, proč tak dychtíte dostat ji zpět.“

Frivolní poznámka vůbec neodpovídala Alanovu stylu, ale Hector se jen zasmál. „Kdy bude volná?“ naléhal.

„Chtěl bych udělat nějaké testy a prokonzultovat některé věci s kolegy. Budete tak hodný a dáte mi dvě a půl hodiny, Hectore?“ Vzal Hazel za loket a odvedl ji do ordinace. Hector hleděl za manželkou, dokud se za ní nezavřely dveře, a náhle jej doslova zahltila neblahá předtucha hrozící ztráty, jakou dosud nezažil. Nejraději by se za ní rozběhl, objal ji a navždy přitiskl k hrudi. Trvalo dlouho, než se vzpamatoval.

„Nebuď blázen a nejanči, Crossi,“ napomenul se nahlas. Pak se otočil, vyšel do chodby a zamířil k výtahům.

Recepční Alana Donnovana ho lhostejně sledovala, jak odchází. Byla to hezká afro-britská dívka s velkýma jiskřivýma tmavýma očima a štíhlou postavou pod bílou uniformou. Jmenovala se Victorie Vusamazuluová a bylo jí sedmadvacet let. Počkala, až uslyšela, jak se za Hectorem zavřela kabina výtahu, a z kapsy pláště vytáhla mobilní telefon. Číslo, na které volala, si do kontaktů uložila jako On! Přístroj na druhém konci linky zazvonil pouze jednou.

„Haló. Jsi to ty, Aleutiane?“

„Řekl jsem žádná jména, čubko!“ Pokaždé, když ji tak vulgárně oslovil, se zachvěla. Tak panovačného muže jako on dosud nepoznala. Když uslyšela jeho hlas, instinktivně si sáhla na levé ňadro, pořád plné modřin a bolavé v místě, kde ji v noci kousl. Pohladila si je a ztuhla jí bradavka.

„Promiň, zapomněla jsem,“ omluvila se chraplavě.

„Hlavně nezapomeň vymazat tenhle hovor, až domluvíme. A teď povídej! Přišla?“

„Ano, je tady. Ale manžel odešel. Řekl doktorovi, že se vrátí o půl druhé.“

„Výborně!“ opáčil a přerušil spojení. Dívka odtáhla telefon od ucha a zírala na něj. Uvědomila si, že ztěžka oddechuje. Vzpomněla si, jak byl tvrdý a mohutný, když do ní v noci vstupoval, a cítila, jak jí vlhkost v rozkroku smáčí kalhotky.

„Nadržená jako hárající čubka,“ zašeptala. Tohle jí v noci řekl. Doktor tam má tu Crossovou, takže ji nějakou dobu nebude potřebovat. Vyšla z recepce a zamířila na toaletu. Zamkla se v jedné z kójí. Vyhrnula si sukni k pasu, spustila kalhotky ke kotníkům, posadila se na mísu a roztáhla kolena. A pak si přiložila ruku na přirození. Chtěla, aby to trvalo co nejdéle, ale jen co se dotkla horkého poštěváčku, neodolala a za okamžik se roztřásla orgasmem, který ji připravil o dech.

Hector se do čekárny vrátil za dvě hodiny a usadil se do koženého křesla naproti dveřím do ordinace. Vzal ze stolku poslední číslo Financial Times a nalistoval burzovní zprávy. Ani nevzhlédl, když na recepčním pultu zabzučel interkom. Dívka něco tiše řekla do sluchátka a zavěsila.

„Pane Crossi,“ zavolala na něj, „doktor Donnovan by si s vámi rád promluvil. Mohl byste prosím zajít k němu do pracovny?“

Hector odložil noviny a vyskočil z křesla. Znovu pocítil bodnutí obav. Během let se naučil důvěřovat svým instinktům. Jaké zprávy pro něj Alan má? Spěšnými kroky přistoupil ke dveřím a zaklepal. Gynekologův tlumený hlas jej vyzval, ať vstoupí. Pracovna měla stěny obložené dubovým dřevem, na policích stály vyrovnané svazky odborné lékařské literatury vázané v kůži. Alan seděl za mohutným starožitným psacím stolem, Hazel naproti němu. Vstala, když Hector vešel, a vykročila mu naproti, před sebou tlačila obrovské břicho. Její zářivý úsměv rozptýlil manželovy obavy z hrozící katastrofy. Objal ji.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se naléhavě a zahleděl se přes Hazelinu blond hlavu na Alana.

„V naprostém! Klidné moře a mírný vítr!“ ujistil ho gynekolog. „Posaďte se. Oba.“ Usedli vedle sebe a pozorně sledovali lékaře, který si zatím sundal brýle a čistil je kamzičí kůží.

„Tak mluvte!“ vybídl jej Hector.

„Dítě se vyvíjí zcela přirozeně, ovšem Hazel již není nejmladší.“

„To nikdo z nás,“ souhlasil Hector. „Ale i tak je od vás laskavé, že jste jí to připomněl, Alane.“

„Dítě je v podstatě připraveno přijít na svět, ale Hazel možná bude potřebovat pomoc.“

„Císařský řez?“ vyhrkla poplašeně.

„Bože můj, to ne!“ uklidňoval ji gynekolog. „Tak extrémní zákrok rozhodně ne. Měl jsem na mysli vyvolaný porod.“

„Prosím o vysvětlení, Alane,“ požádal Hector.

„Hazel je ve čtyřicátém týdnu těhotenství. Koncem tohoto týdne bude v pořádku a připravená. Jenže vy dva jste se uvrtali v nejtemnější divočině Hampshire. Jak dlouho vám trvá cesta do Londýna?“

„Dobrý čas je tak dvě a půl hodiny,“ odpověděl Hector. „Někteří hazardéři s těžkou nohou na plynu to zvládnou pod dvě.“

Hazel na něho vyplázla jazyk.

„Chci, abyste okamžitě přesídlili do svého londýnského domu v Belgravii.“ Lékař u nich nejednou jako host večeřel. „Na čtvrtek objednám Hazel na soukromé oddělení Portlandské porodnice na Great Portland Street. Je to jedno z nejlepších pracovišť v zemi. Jestli do čtvrtku dojde ke spontánnímu porodu, budete to mít do nemocnice patnáct minut. A pokud se do pátku nic nestane, píchnu Hazel injekci a vyvolám porod uměle.“

Hector se otočil k manželce. „Co si o tom myslíš, drahá?“

„Mně to dokonale vyhovuje. Pokud se mě týká, čím dříve, tím lépe. V londýnském domě je všechno nachystáno na náš příchod, potřebuju si akorát vzít pár věcí, třeba knihu, co právě čtu, a zítra přijedeme do města.“

„Takže domluveno,“ řekl Alan rázně a vstal. „Uvidíme se tedy nejpozději v pátek.“

Cestou přes čekárnu se Hazel zastavila u recepčního pultu a sáhla do kabelky. Vytáhla z ní dárkově zabalenou lahvičku parfému Chanel a postavila ji před mladou černošku.

„Drobnost pro vás, Victorie. Byla jste úžasně příjemná.“

„Ach, jste příliš laskavá, paní Crossová. To jste opravdu nemusela.“

Když sjížděli výtahem, Hazel se zeptala: „Vyzvedl sis u Stratstonea Range Rover?“

„Stojí přes ulici. Zavezu tě v něm na oběd a pak tě odvezu zase sem pro tu tvou rezavou plechovku.“ Dloubla ho do ramene a zamířila k východu z budovy.

Vzal ji za ruku, a když přecházeli Harley Street, taxikáři přijíždějící z obou stran při pohledu na krásnou těhotnou ženu šlápli na brzdy. Jeden z nich se s úsměvem vyklonil z okénka, pokynul jí, ať přejde před jeho autem, a zavolal na ni: „Hodně štěstí, zlato. Vsadím se, že to bude kluk.“

Hazel mu zamávala. „Dám vám vědět.“

Nikdo si nevšiml motocyklu stojícího v nakládkové zóně asi sto metrů za nimi. Řidič i jeho pasažér měli nasazené rukavice a přilby s tmavými štíty, které jim kryly obličej. Když Hazel a Hector došli k zaparkovanému Range Roveru, motocyklista dupl na startovací páku a silný japonský motor se probudil k životu. Pasažér zvedl nohy ve vysokých botách na stupačky, připravený k odjezdu. Hector otevřel manželce dveře na straně spolujezdce a pomohl jí nasednout. Pak svižně obešel automobil, vklouzl za volant, nastartoval a zařadil se do dopravního proudu. Motocyklista počkal, dokud je nedělilo pět vozidel, a rozjel se za nimi. Udržoval diskrétní vzdálenost. Projeli kolem Mramorového oblouku a pokračovali na Berkeley Square. Když Range Rover zastavil před číslem dvě na Davies Street, motocyklista projel kolem něj a na příští křižovatce odbočil doleva. Objel domovní blok a zastavil na místě, odkud viděl na vchod do Alfredova klubu. Hned si všiml, že vrátný zaparkoval terénní vozidlo o kus dál v ulici.

U vstupu na ně čekal Mario, manažer restaurace, aby je přivítal, a zářil radostí. „Vítejte, pane a paní Crossovi. Už jste u nás dlouho nebyli.“

„Nesmysl, Mario,“ protiřečil mu Hector. „Večeřeli jsme tady před deseti dny s lordem Renwickem.“

„To už je strašně dávno, pane,“ protestoval Mario a vedl je k jejich oblíbenému stolu.

Sál ztichl obdivem, když jím procházeli, a sledovaly je oči všech přítomných. Každý věděl, kdo to je, a Hazel i ve vysokém stupni těhotenství vypadala úžasně. Pavučinkově jemná sukně jí povlávala kolem nohou jako růžový obláček a při pohledu na její kabelku z krokodýlí kůže pomýšlely ženy v místnosti na sebevraždu.

Mario je usadil a zašeptal: „Smím předpokládat, že pro madam to bude grapefruitový salát a pak grilované kuře St. Jacques? A pro vás, pane Crossi, tatarský biftek, jako obvykle velmi ostrý, a potom ústřice s omáčkou Chardonnay?“

„Jako obvykle, Mario,“ souhlasil Hector vážně. „K pití si paní Crossová dá lahvičku minerálky Perrier a velkou misku ledu. A pro mě prosím přineste láhev Vosne-Romanée Aux Malconsorts ročník devadesát tři z mých osobních zásob.“

„Již jsem si dovolil ji nachystat, pane Crossi. Před patnácti minutami jsem zkontroloval teplotu láhve. Přesně šestnáct stupňů Celsia. Mám přikázat someliérovi, aby ji otevřel?“

„Děkuji, Mario. Vím, že je na vás vždycky spolehnutí.“

Když manažer odešel, Hazel se naklonila k Hectorovi a položila mu ruku na předloktí. „Já ty vaše drobné rituály přímo zbožňuju, pane Crossi. Nevím proč, ale nesmírně mě uklidňují.“ Usmála se. „Cayla je taky milovala, připadaly jí strašně zábavné. Pamatuješ, co jsme se nasmáli, když tě napodobovala?“

„Jaká matka, taková dcera,“ usmál se na ni Hector.

Po mnoho měsíců nedokázala Hazel vyslovit jméno své dcery nahlas – od chvíle, kdy ji zabijáci brutálně zavraždili a zohavili, až do okamžiku, kdy zjistila, že je s Hectorem těhotná. To způsobilo katarzi. Plakala mu v náručí a najednou vyhrkla: „Cayla! Bude to další malá Cayla,“ vzlykala. Potom už se rány hojily rychle, až Hazel o mrtvé dceři mluvila s lehkostí a často.

Chtěla o ní hovořit i teď, a když jí someliér přinesl minerálku, napila se a zeptala se: „Myslíš, že malá Catherine Cayla Crossová bude mít blonďaté vlásky a modré oči jako její sestra?“ Už vybrala novému miminku jméno na počest předčasně zesnulého prvního dítěte.

„Možná bude mít na bradě tmavé strniště jako jeho otec,“ popíchl ji Hector. I on zavražděnou dívku miloval. Cayla byla magnet, který je proti všem předpokladům svedl dohromady. Když Hazel zdědila po zesnulém manželovi ropné impérium Bannock Oil, Hector pracoval jako šéf firemní bezpečnosti.

Zpočátku Hazel Hectora nesnášela, navzdory skutečnosti, že jej angažoval její milovaný manžel. Důvěrně znala jeho minulost i reputaci a vysloveně ji odpuzovaly tvrdé a mnohdy brutální prostředky a postupy, jimiž Hector hájil majetek a zaměstnance společnosti před všemi hrozbami a riziky. Byl voják a jako takový bojoval, nemilosrdně a bez slitování, což se protivilo všem jejím jemným ženským instinktům. Při jejich vůbec prvním setkání jej varovala, že hledá tu nejmenší záminku, aby ho mohla vyhodit.

Ale pak se Hazelina zhýčkaná a privilegovaná existence ocitla uprostřed zničujícího chaosu. Afričtí piráti unesli její dceru, která se stala úhelným kamenem jejího osamělého života. Využila svého nesmírného bohatství a veškerého vlivu, který měla na nejvyšších místech, aby dceru zachránila, ale nikdo jí nemohl pomoci, dokonce ani prezident Spojených států amerických se svou obrovskou mocí. Nikdo nedokázal ani zjistit, kde únosci Caylu zadržují. Hazel byla s rozumem v koncích. Odhodila pýchu a uchýlila se ke krutému, brutálnímu a nelítostnému vojákovi, kterého tak nesnášela a nenáviděla, k Hectoru Crossovi.

Hector únosce vystopoval až do jejich doupěte v pevnosti uprostřed africké pouště, kde Caylu věznili. Žalářníci ji soustavně znásilňovali a mučili. Hector se svými muži baštu pirátů přepadl a odvedl Caylu do bezpečí. Časem Hazel přesvědčil, že je bytostně slušný člověk s vysokými morálními principy, jemuž lze bezvýhradně důvěřovat. Podvolila se jeho přitažlivosti, kterou při jejich prvních setkáních tak pečlivě potlačovala, a jakmile se s ním sblížila, zjistila, že pod svým obrněným zevnějškem umí být vřelý, něžný a milující.

Teď se na něj podívala, sáhla přes stůl a vzala ho za ruku. „S tebou po boku a malou Catherine Caylou v břiše je všechno zase úplně dokonalé.“

„A tak tomu bude navždy,“ ujistil ji, ale vtom si uvědomil, jak pokouší osud, a kolem páteře pocítil další zamrazení strachu. Přestože se na manželku láskyplně usmál, přemýšlel o tom, že Caylina záchrana vůbec neznamenala konec potíží. Fanatici, kteří se jí zmocnili, se nevzdali. Jejich najatí zabijáci se vrátili, dívku zavraždili a její useknutou hlavu poslali matce. Hector a Hazel museli znovu nastoupit do boje, až nakonec obludu, která jim zničila život, zlikvidovali. Snad je tentokrát opravdu po všem, zadoufal v duchu, zatímco pozoroval Hazelin obličej. Dál mluvila o Cayle.

„Vzpomínáš, jak jsi ji učil rybařit?“

„Měla přirozené nadání. Stačilo pár lekcí a dokázala nahodit mušku na lososy zcela přesně na vzdálenost patnácti metrů za prakticky libovolných větrných podmínek. Instinktivně věděla, jak číst vodu.“

„A co ten velký úhoř, kterého jste společně chytili v Norsku?“

„To ale bylo monstrum! Držel jsem Caylu za opasek, ale ryba nás přesto málem stáhla do vody,“ zasmál se.

„Nikdy nezapomenu na den, kdy oznámila, že se nestane obchodníkem s uměním. Toto povolání jsem pro ni naplánovala, ale ona se rozhodla, že bude studovat veterinární medicínu. Málem jsem tehdy vyletěla z kůže.“

„To od ní bylo velmi ošklivé,“ konstatoval Hector přísně.

„Ošklivé? Ošklivý jsi byl ty! Tys ji v tom celou dobu podporoval. Nakonec jste mě vy dva umluvili.“

„No jo, no. Měla na mě špatný vliv,“ přiznal Hector.

„Milovala tě, jak jistě víš. Milovala tě jako vlastního otce.“

„To je to nejhezčí, co mi kdy kdo řekl.“

„Jsi dobrý člověk, Hectore Crossi.“ Hazel vyhrkly slzy. „Catherine Cayla tě taky bude milovat. Milují tě všechny tři tvoje holky.“ Náhle zalapala po dechu a chytila se za břicho. „Ach, bože můj! Kopla mě jako mezek. Zjevně souhlasí s tím, co jsem právě řekla.“ Jejich výbuch smíchu k nim přivábil chápavé a pobavené pohledy ostatních hostů. Oni se však cítili, jako by seděli v místnosti sami, tak byli jeden druhým zaujati.

Měli hodně na co vzpomínat a o čem mluvit. Oba naplnili své životy usilovnou snahou. Oba dosáhli závratných úspěchů a oba prožili otřesné ztráty, ovšem Hazelina kariéra byla mnohem spektakulárnější. Začala s pouhou kuráží a odhodláním. V devatenácti letech vyhrála jako profesionální tenistka svůj první grandslamový turnaj. V jedenadvaceti se provdala za ropného magnáta Henryho Bannocka a porodila mu dceru. Henry zemřel, když bylo Hazel třicet, a zanechal jí konsorcium Bannock Oil.

Svět velkého byznysu tvoří uzavřenou doménu, v níž nejsou vítáni ani vetřelci, ani náhlí zbohatlíci. Na bývalou tenistku a půvabnou dívku, která přišla k obrovskému majetku jako slepý k houslím, by si nikdo nevsadil ani groš. Nebrali však v úvahu Hazelinu vrozenou podnikatelskou bystrost ani léta prožitá pod starostlivým vedením Henryho Bannocka, které mělo cenu stovky akademických titulů. Pomlouvači a kritikové dychtivě čekali jako obecenstvo v římském cirku, až se na ni vrhnou lvi a sežerou ji. A potom Hazel k zlosti všech koupila těžební pole Zara číslo osm.

Hector si živě vzpomínal, jak časopis Forbes otiskl na obálce fotografii Hazel v bílém tenisovém úboru a s raketou v pravé ruce. Titulek hlásal: „Hazel Bannocková smečuje proti konkurenci. Nejbohatší ropný vrt za posledních šedesát let.“

Autor článku popisoval, jak v pusté, bohem zapomenuté divočině chudobného emirátu Abu Zara leží ropné pole, které kdysi patřilo firmě Shell. Krátce po druhé světové válce se vrty vyčerpaly, byly opuštěny a upadly do zapomnění. Potom však na scénu vstoupila paní Hazel Bannocková, která za ubohých pár milionů dolarů koupila těžební koncesi. Odborníci se jí potají vysmívali, ale paní Bannocková ignorovala své poradce a za mnohem více milionů nechala spustit rotační kuželovou vrtací hlavu do drobné podzemní anomálie na severním okraji pole, do geologické formace, kterou primitivnější geofyzikální metody před třiceti lety označily za podružný rezervoár hlavního ložiska. Tehdejší experti se shodli, že veškerá ropa, která se v tomto místě snad kdysi nacházela, dávno odtekla do hlavního rezervoáru a byla odtěžena a že celé pole vyschlo a stalo se bezcenným.

Když však průzkumný vrt organizovaný a financovaný paní Bannockovou prorazil nepoddajnou solnou krustu horní kopule vrásy, pronikl do obrovského ropného ložiska. Stlačený zemní plyn vyletěl z podzemí s takovou silou, že vytlačil téměř osm kilometrů dlouhou sestavu ocelových vrtných tyčí jako zubní pastu z tuby a zdemoloval vrt. Proud vysoce kvalitní ropy stříkal desítky metrů vysoko. Nakonec se ukázalo, že těžební pole Zara číslo jedna až sedm, která společnost Shell opustila, zpřístupnila pouhý zlomek celkových zásob.

Společné vzpomínky u jídelního stolu jako by je ještě více sblížily. Mnohokrát opakované reminiscence je neustále fascinovaly a pořád v nich nacházeli něco nového a překvapivého. V jedné chvíli Hector obdivně zavrtěl hlavou. „Proboha svatého, ženo! Nechala ses někdy v životě někým nebo něčím zastrašit? Všechno jsi dokázala úplně sama a dosáhlas cíle tou obtížnější cestou.“

Přimhouřila rozzářené oči a usmála se na něj. „Víš, život by nikdy neměl být snadný. Kdyby byl, nevážili bychom si ho. Ale už dost o mně, teď si promluvme o tobě.“

„Vždyť už o mně víš všechno, co stojí za to vědět. Vyprávěl jsem ti to nejmíň padesátkrát.“

„No dobře, tak to bude po padesáté první. Popiš mi den, kdy jsi získal svého lva. Chci znovu slyšet všechny podrobnosti. A pozor, poznám, kdybys něco vynechal.“

„No dobře, jdu na věc. Narodil jsem se v Keni, ale rodiče byli Britové, takže jsem nefalšovaný britský občan.“ Odmlčel se.

„Jmenovali se Bob a Sheila…“ vybídla ho.

„Jmenovali se Bob a Sheila Crossovi. Otec vlastnil téměř pětadvacet tisíc hektarů prvotřídních pastvin sousedících s masajskou kmenovou rezervací, na kterých choval dva tisíce kusů ceněného bráhmanského skotu. Takže mí dětští společníci byli většinou Masajové stejného věku.“

„A samozřejmě tvůj mladší bratr,“ doplnila Hazel.

„Ano, můj mladší bratr Teddy. Chtěl se stát rančerem jako otec. Udělal by cokoliv, aby starého pána potěšil. Naproti tomu já chtěl být válečníkem jako můj strýc, který zahynul za války, když v severoafrické poušti u El-Alamejnu bojoval proti Rommelovi. Den, kdy mě otec poslal do Chlapecké školy vévody z Yorku v Nairobi, pro mě znamenal největší katastrofu v mém dosavadním životě.“

„Nesnášel jsi to tam, viď?“

„Nenáviděl jsem školní pravidla a omezení. Byl jsem zvyklý na svobodu a na divočinu.“

„Byl jsi rebel.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Bludný kruh