Copyright © 2004 by Barbara Wood

Translation © Petra Klůfová

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu Star of Babylon

přeložila Petr Klůfová

Redakční úprava Marie Váňová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2004

shop@alpress.cz

Vydání první, druhý dotisk, 2006

ISBN 978-80-7466-522-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-523-3 (mobi)

Prolog

Alexandrie, Egypt

332 let po Kristu

V temné tajné chodbě si kněžka netroufala zastavit ani zvolnit, ačkoliv do nohou ji únavou a bolestí chytaly kruté křeče. Zezadu ji doháněla smrt – nejenom ji, ale všechny její druhy. Musí je varovat.

Knihovna stála v plamenech.

Klopýtla, o drsnou zeď si odřela nahé rameno a málem upadla. Jakoby zázrakem se udržela na nohou a letěla vpřed, plíce zmučené nedostatkem kyslíku. Dokonce i tady, z bezpečné vzdálenosti, cítila vražedný žár, dusila se kouřem požáru. Dostane se k ostatním včas?

Filos si z nahé kůže seškrabával teplý olej a přitom si v duchu stále dokola kladl otázku, jakým zázrakem zrovna on získal pozornost a lásku nejkrásnějšího stvoření na světě. Artemisia by pochopitelně nesouhlasila, stěžovala by si na svůj příliš kulatý obličej a příliš tupý nos. Ovšem pro velekněze Fila se krásou vyrovnala Luně na nebi: člověku stačilo pohlédnout na ni jen jedinkrát a ihned podlehl jejímu kouzlu.

Právě se pomilovali. Artemisia se teď koupala v navoněné vodě své soukromé lázně. Později se každý zvlášť vrátí do Knihovny, kde budou pokračovat v plnění svých posvátných povinností, a o jejich zakázané lásce nikdo nebude mít ani potuchy.

Artemisia vzhlédla z kouřící vody ke svému milenci. Kdykoliv s ní Filos uléhal na lože, sundal si paruku. Jako všichni kněží měl vyholenou lebku. Díky tomu připomínal orla, o což se přičinil hlavně jeho impozantní nos, který zbožňovala. Filos byl nejkrásnější muž na světě. A patřil jenom jí.

Kéž by se mohli vzít!

Ale rodiče je oba ještě před narozením zasvětili službám Knihovny a jejímu tajnému poslání. Už jako děti složili slib čistoty, což tehdy učinili s lehkým srdcem, protože co dítě ví o tělesné lásce? Kdyby dnes jejich láska vyšla najevo, zbavili by je kněžského titulu, vytrhli z lůna rodiny a vyhnali do pouště, kde by bídně zahynuli.

Filos se náhle polekaně obrátil. Šramot za dveřmi. Někdo přichází!

Zaslechla to i Artemisia. „Skryj se!“ sykla.

Příliš pozdě. Dveře se rozlétly a na prahu se objevila kněžka z Knihovny, bílou řízu u krku rozervanou. Z obličeje jí čišel děs. Přítomnost velekněze v Artemisině komnatě ji nezajímala. „Knihovna hoří!“

Teď už ucítili kouř. Rozhrnuli závěsy na oknech a uprostřed pozemků Knihovny spatřili zlatavou záři. Kvapně se oblékli a vyřítili se ven.

Před budovou se jim naskytl šokující pohled. Skvostné sloupoví a oblouky a kopule stály v jednom plameni. V ulicích se tísnily davy lidí, kteří prchali z hořících budov a zase vbíhali dovnitř, o překot vynášeli nábytek, knihy, házeli je na obrovské hromady a podpalovali pochodněmi. Šílející dav ničil všechno, co mu přišlo pod ruku, a drancoval prostory Knihovny v honbě za džbány vína, posvátným olejem a zlatými lampami.

„Musíme je zarazit!“ zavřískla Artemisia, ale Filos ji bez vysvětlování zadržel. Mezitím už zahlédli, jak lůza vyvléká ven kněží a kněžky, servává jim oděvy a nahá těla s řevem hází na hořící hranice.

„Musíme zachránit, co se dá!“ zvolal Filos, popadl ji za ruku a rozběhl se s ní do přístavu, kde už šest staletí chránily Knihovnu před mořem mohutné hradby. Tady našli tajný vchod a vřítili se do zakouřené podzemní chodby, kde narazili na další prchající kněze a kněžky s náručemi plnými knih, jež stačili zachránit před rabováním. „Do přístavu!“ poručil jim Filos. „Vezměte, co jen unesete, ale především zachraňte sebe!“

Filos a Artemisia chvátali do nejvnitřnějších prostor Knihovny, do Nejsvětější Svatyně, kde se odjakživa přechovávaly ty nejposvátnější z knih. Pozvedli lemy říz a bleskově do nich nahrnuli svitky. Skrze zdi sálal žár a plíce se jim plnily houstnoucím kouřem.

Po chvíli se připojili k houfu bratrů a sester. Všichni se snažili zachránit sebe i náklad vzácných památek, které dokázali pobrat. Mířili k přístavu, ale v ulicích jim cestu odřízla lůza s tvářemi planoucími chtíčem po krvi a vraždění. „Pohani!“ hulákali. „Ďáblovo sémě!“

Kněží si bezhlavě razili cestu davem, ale řadě z nich nepřálo štěstí. Lůza se na ně sesypala a krupobitím ran jim tříštila lebky a kosti.

Filos si uvědomil, že v žádném případě se s Artemisiou nezachrání oba – ale s pomocí lsti by se to mohlo podařit aspoň jednomu z nich. „Utíkej!“ vybídl ji a vtiskl své svitky do její už beztak obtížené náruče. „Vezmi to! Pustím se tudy, nalákám je, aby běželi za mnou.“

„Ale bez tebe nemohu!“ Po tvářích jí proudily potoky zoufalých slzí.

„Moje milovaná, knihy mají nesrovnatelně větší cenu než můj bídný život! Opět se shledáme v Záři.“

Dala se tedy ze všech sil do běhu a ohlédla se pouze jedinkrát, a to zrovna ve chvíli, kdy se zběsilý dav zmocnil Fila a vyzvedl ho vysoko nad hlavy. Doléhaly k ní zrůdné skřeky, nevydával je však Filos, ale šílející křesťanská sběř nesoucí oběť k sálající hranici, kde ji mrštila do ohně.

A Filova poslední slova, než ho plameny pohltily: „Nedopusť, aby zapomněli na přísahu, má lásko! Nedovol na ni zapomenout!“

Knihovna tu stála po šest staletí, tedy už od časů, kdy Alexandr Veliký založil Alexandrii. Šest set let se tu nacházelo ohnisko vědy a moudrosti, vzdělanosti a filozofie, studnice knih, dopisů a slov snesených ze všech čtyř koutů světa. A teď stálo v plamenech až po základy a spolu s tím všechno uvnitř – papyry, pergameny, svitky, muži a ženy – černaly na popel, který nakonec rozfouká vítr.

Na rozhoupaných člunech se choulili zachránění kněží a k hrudi tiskli vzácné poklady, s nimiž uprchli zkáze. Naposledy se ohlédli na žhavou zářící stěnu na noční obloze, načež se obrátili zády k domu i svým milovaným, napjali plachty a nechali se unášet proudem do dáli.

1. část

1.

Candice Armstrongová se užuž chystala udělat druhý největší omyl svého života, když ji vyrušilo zaklepání na dveře.

Nejdřív to přeslechla. Do hor Malibu útočila bouře od Tichého oceánu a hrozila, že přeruší dodávku proudu dřív, než Candice dopíše e-mail, jehož text hystericky vyklepávala na klávesnici – zoufalou prosbu, kterou prostě musí odeslat ještě před vypnutím elektřiny.

A taky dřív, než ji opustí odvaha.

Světla zablikala. Candice tiše zaklela a konečně uslyšela klepání na dveře. Tentokrát bylo hlasitější, naléhavější.

Mrkla na hodinky. Půlnoc. Kdo sem jde na návštěvu v tak nekřesťanskou hodinu? Podívala se na Huffy, která s ní ve srubu bydlela. Obrovská vykrmená perská kočka neměla ráda, když ji někdo vyrušoval ze zaslouženého spánku. Však také chrupala dál.

Candice se zaposlouchala. Třeba si to jen namlouvá, vždyť venku zuří hromy a vichr a zběsilé živly.

Klepy klep!

Jukla kukátkem ve dveřích. Na prahu stál muž, stékaly po něm proudy deště. Do obličeje mu neviděla, tonul ve stínu klobouku s širokou střechou. Připomínal pánský plsťák s měkkou promáčklou střechou ze čtyřicátých let. A k tomu pršiplášť. „Prosím?“ vyhrkla.

„Doktorka Armstrongová? Doktorka Candice Armstrongová?“ Autoritativní hlas.

„Ano.“

Zvedl ruku s odznakem. Policejní oddělení Los Angeles. Něco řekl – zřejmě se představil – ale slova se utopila v burácení hromu. „Mohu dál?“ zeptal se, vlastně skoro zahulákal. „Týká se to profesora Masterse.“

Nechápavě vykulila oči. „Profesora Masterse?“ Pootevřela dveře, aby si mohla muže prohlédnout trochu líp. Byl urostlý a promočený na kůži. Víc se poznat nedalo.

„Víte, že vám nefunguje telefon?“

Otevřela dveře dokořán. „To je tu při deštích normální. Pojďte dál, inspektore. Co je s profesorem?“

„Jsem detektiv,“ opravil ji a vstoupil přes práh, široká ramena prosáklá vodou. Candice honem zabouchla dveře, aby vichřice nemohla dovnitř. „Najít vás je dřina,“ prohodil muž. Jako kdyby ujížděl celou tu dálku jen proto, aby jí pověděl tohle.

Trochu jí tím připomněl, co řekl Paul, její poslední známost, když se rozcházeli, protože se s ním odmítla odstěhovat do Phoenixu a dělat ženu v domácnosti, zatímco on by si hezky v pohodě budoval právnickou kariéru. „Tohle není žádný domov, Candice. To je úkryt, doupě.“ Měl pravdu? Ale před čím by se ukrývala? Její nejlepší kamarádka Zora jí vynadala, že si Paula nechala „uklouznout“. Byl to prima úlovek, tvrdila, jako by mluvila o pstruhovi.

Jenže Candice se nesnažila ulovit partnera za každou cenu. Rozhodně ne takového, který jí oznámí: „Kariéru máš stejně odpískanou, takže bys měla být ráda, že ti nabízím aspoň manželství.“ Hledala mužskou společnost, láskyplný vztah. Ano, po tom toužila, ale kdovíproč se jí to vyhýbalo. Jakmile muž zjistil, že se nikdy nestane ústředním bodem Candiciny existence a na prvním místě pro ni navždy zůstane její práce, bez výjimky práskl do bot. Nakonec muže definitivně vyškrtla ze života.

A právě proto se snažila necivět na vysokého neznámého muže s přimhouřenýma očima. Nejspíš byl i pohledný, ale obličej mu stínil hluboko stažený klobouk. „Tak co má být s profesorem? Je v pořádku? Nestalo se mu nic?“

Pohledem přejížděl po vybavení venkovské chaty, jako by v duchu sestavoval seznam zahrnující egyptskou sošku, orientální koberec, kožené otomany, palmy v květináčích, obrazy a plakáty Nilu a pyramid. „Měl nehodu, paní doktorko. Je v kritickém stavu a shání se po vás.“ Detektivovi neviděla jasně do tváře, stál ve stínu, ale rozeznala silné čelisti a pevně sevřená ústa.

„Ale proč chce zrovna mě?“ Od jejího posledního kontaktu s profesorem uběhl víc než rok.

„Nemám ponětí. Ale nefunguje vám telefon, takže mě poslali, abych vám to vyřídil osobně.“ Ten tón! Je snad naštvaný, že ho tím úkolem pověřili?

„Jenom si vezmu kabelku.“

Detektiv se nepřestával rozhlížet po místnosti. Všiml si netknutých ovesných sušenek vedle klávesnice počítače, a šálek kakaa, na první pohled vychladlého. Na pozdní občerstvení zapomněla kvůli textu, který psala na počítači. Zřejmě e-mail.

Candice popadla klíčky od vozu a zhasla stropní světlo. Ve dveřích se ještě ohlédla na monitor počítače a e-mail, který čekal pouze na povel „SEND“. Poslední zoufalý pokus zachránit si kariéru díky tomu, že ze svého úhlu pohledu vysvětlí pravou podstatu skandálu v hrobce faraona Tetefa. Ále co, odešle ho později.

Venku se zastavila přímo na dešti a užasle zírala na přední pneumatiku svého vozu. Lívanec nemohl být placatější. Na výměnu kola nezbýval čas.

„Vezmu vás,“ nabídl detektiv. Dost neochotně.

Během cesty do nemocnice, která byla v Santa Monice vzdálené deset mil, policista nic dalšího nevysvětloval. Klobouk nesundal, ale ve světle mu Candice viděla do obličeje lépe než předtím. Usoudila, že je skoro čtyřicátník. Po obou stranách úst se mu táhly hluboké rýhy. Nos měl mohutný a pěkně utvářený. Z profilu jí připomněl faraona Tutmose Třetího.

Dálnice Pacific Coast připomínala výjev ze snu v deliriu, všechny čtyři jízdní pruhy zalévala voda a klouzala po útesech dolů, černou oblohu protínaly blesky. Ve tmě Candice ani nedohlédla na vřící vlny, které se tříštily o pobřeží, a všechna auta se plazila jen hlemýždí rychlostí.

Candice se v myšlenkách zatoulala k profesoru Mastersovi. Kdy spolu vlastně mluvili naposledy? Před rokem u oběda, když dokončili spolupráci na projektu Šalamoun. Přátelili se a pracovali spolu. Ale přesto, proč chce zrovna ji?

Předklonila se, jako by tím mohla auto popohnat k rychlejší jízdě.

Detektiv se po své sousedce nenápadně ohlédl a snažil se odhadnout, co je zač. Napjatá. Nervózní. Hlava plná starostí. Zamlklá.

Na tak uzavřené a neprůhledné typy nebyl zvyklý. Osmnáct let u policie mu zostřilo instinkt. Většinu lidí prokoukl snadno, ostatní po chvilce. Ovšem Candice Armstrongová představovala záhadu. Nečekaný a chvatný půlnoční přesun do nemocnice za zraněným přítelem. Podobná situace si přímo koleduje o nervózní brebentění. O milion otázek. O jednu cigaretu za druhou. Ale tahle žena se dívá rovnou před sebe, oči upřené na silnici, ale nevnímá ji. Je soustředěná na cosi uvnitř vlastní hlavy.

A potom nečekaně pronesla: „Jericho.“

Detektiv odlepil oči od silnice. „Cože?“

„Tam jsem s profesorem Mastersem pracovala poprvé. Bylo to v Jerichu.“

Udiveně zamžikal. V duchu totiž vedla rozhovor sama se sebou.

Její hlas ho překvapil. Hluboký, současně pevný a vyzrálý, zvláštně kořeněný a hebce táhlý, připomínal mu horké sýrové fondue.

„Co se profesorovi vlastně stalo?“ zeptala se konečně. „Autonehoda?“

„Spadl ze schodů.“

Vytřeštila na něho oči. Profesor Masters spadl ze schodů? „Vždyť se mohl zabít!“ vydechla, protože si uvědomila, že jejímu učiteli se blíží sedmdesátka.

„Je v kritickém stavu.“

Opět zaburácel hrom a nebe rozčísl rozeklaný blesk. Půlnoc už dávno získala nádech neskutečna. Neumírejte. Profesore, prosím.

Konečně odbočili z dálnice a hnali se vzhůru přes hřeben. Za okamžik už sjížděli po Wilshire Boulevard a přes kmitající se stěrače zahlédli vodou rozmazaný neonový nápis NEMOCNICE.

Policista zpomalil a zajel s vozem na parkoviště. Candice počítala s tím, že ji vysadí a sám hned odjede, ale zaparkoval na místě vyhrazeném pro nemocniční pohotovost a dvoukřídlými dveřmi ji doprovodil k výtahu, kde stiskl tlačítko do čtvrtého patra. Prudké světlo, které si nezadalo s denním, teď odhalilo vrásky v koutcích očí a ofinu tmavě plavých vlasů pod kloboukem, který si ani nyní nesundal. Navíc si s mírným překvapením všimla, že pod mokrým pršipláštěm má sako od obleku, bílou košili s naškrobeným límečkem a dokonale uvázanou kravatu z burgundského hedvábí. To ho odvolali z nějakého večírku?

Počítala s tím, že před JIPkou bude čekat hlouček ustaraných přátel a příbuzných, ale nebyla tam živá duše. S výjimkou muže, který pil z fontánky, byla chodba liduprázdná. Ani uvnitř se nikdo vystrašeně nechoulil vedle profesorova lůžka.

„Copak jste to nikomu neoznámili?“ zeptala se na sesterně, když se ohlásila.

„Pouze vám,“ odpověděla sestra, když Candice odváděla k jedné kóji, jež se v půlkruhovém vějíři rozvíraly před centrální řadou monitorů.

Při pohledu na svého starého učitele ochable ležícího v bílých přikrývkách jí vyhrkly slzy do očí – obvaz kolem křehkého čela, infuze přichycená náplastí k ruce, kyslíkové hadičky pod nosem, pípající monitor kontrolující srdeční činnost. V obličeji měl zrůdně nepřirozenou barvu. Vypadal na sto let.

Podívala se mu na ruce pokryté skvrnami a podlité krví v místě, kde v nich vězela infuzní jehla, a hlavou jí bleskl výjev, vzpomínka na ty ušlechtile formované ruce poletující nad prastarými papyry, rozpadlými na tisíc drobných úlomků. Profesor strávil dlouhé hodiny jejich sestavováním, občas mu trvalo týdny, než spojil dva nerovné okraje. Pamatovala si ho s pinzetou, jak klade jeden zažloutlý úlomek k druhému, všechny pomalované černými klikyháky. „Dávejte pozor, Candice,“ poučoval ji. „Tohle je pro vás alefbeta. Vidíte?“ O dvaadvaceti písmenech starých hebrejských textů hovořil profesor jako o „alefbetě“, aby je odlišil od dnešní „alfabety“. Po celý život se věnoval studiu vývoje starověkých psaných piktografů až do systému současného písma a díky tomu patřil k nepočetné hrstce vědců na celém světě, kteří ve starých hebrejských textech uměli číst stejně plynně jako v ranních novinách.

Teď jednu z těch rukou uchopila a v duchu se modlila, aby v dalších letech mohly dál sestavovat staré papyry. Rozlepil třesoucí se víčka. Okamžik zmatku, pak pochopení. „Candice. Tak jste přišla...“

„Pššš, profesore. Nesmíte se unavit. Ano, jsem tady.“

Očima zatěkal do stran a začal mělce lapat po dechu. Cítila, jak jí suché chladné prsty svírají ruku. „Candice... Pomozte mi...“ Sklonila se níž, aby ho lépe slyšela.

Detektiv se postavil vedle pojízdného vozíku plného zdravotnických potřeb, odkud měl dobrý výhled na profesora i jeho hosta. Sestřička z JIPky se snažila Candice Armstrongové dovolat, ale zjistila, že telefonní linky v kaňonu jsou mimo provoz. Možná měla mobil, ale v seznamu číslo nebylo. Ovšem starý pán, zmatený a rozrušený, trval na tom, že pro ni musejí poslat, byl stále rozčilenější, a než opět upadl do bezvědomí, stačil vyděsit všechen personál. Lékař prohlásil: „Zranění hlavy, pravděpodobně subdurální krvácení. Nejdřív ho musíme stabilizovat...“ A usoudil, že Candice Armstrongová by starce pomohla zklidnit, když o ni tolik stojí.

Její adresu objevili v profesorově náprsní tašce, bydlela v horách Malibu. Vzhledem k naléhavosti situace se detektiv nabídl, že ji přiveze osobně, i když venku bylo boží dopuštění. Jel rozhodnutý bušit na dveře, dokud se v domě nerozsvítí, ale ještě nespala a dveře přišla otevřít viditelně rozrušená, pokoj ve srubu doslova vibroval jejím vnitřním napětím.

Teď však vypadala úplně jinak, k starci se skláněla s konejšivou něhou.

Zhruba pětatřicetiletá, v hnědých volných kalhotech a krémové hedvábné halence, pod hrdlem růžová brož s kamejí, drobné zlaté hodinky – skrznaskrz ženské, pomyslel si detektiv, vůbec se nehodí k ženě, která se hrabe v hlíně a troskách. Delší hnědé vlasy měla stažené dozadu keltskou sponou, ale jednotlivé pramínky se vyvlékly a spadaly kupředu, takže ze strany jí zakrývaly obličej. Měl dojem, že je vlastně docela hezká, ovšem on se za znalce ženské krásy nepovažoval.

Hlas, ten měla osobitý. Jako by jí z hlasivek kanul hustý med.

Candice nebrala detektivův zkoumavý pohled na vědomí, skláněla se co nejníž k profesorovi, protože mluvení ho namáhalo. „Můj dům...,“ sípal. „Běžte, Candice. Nutné. Dřív než – dřív ne –“

„Všechno je v pořádku, profesore. Nebojte se. Zvládnete to.“

Ale profesor byl stále rozrušenější. „Pandora. Můj dům.“

„Pandora? Vaše kočka, ano? Nebo váš pes? Chcete, abych ji krmila? Profesore, dovolte, abych někomu zavolala. Členu rodiny. Někomu z univerzity.“

Zazmítal hlavou ze strany na stranu. „Ne. Jenom vy. Běžte.“ Zavřel oči. Čelo měl svraštělé buď bolestí, nebo zoufalstvím, nedokázala to určit. „Hvězda babylonská... Najděte...,“ sípal.

„Hvězda... jaká?“

Oči zůstaly zavřené.

„Profesore Mastersi?“

S nejvyšším vypětím vyrazil tři slova: „Pandora. Ten klíč...“ A potom opět upadl do bezvědomí.

Když v detektivově doprovodu po chvíli odcházela z JIPky, Candice bylo do pláče. Profesor se zdál tak drobný a zranitelný. Ještě před sedmi lety, když spolu pracovali v Izraeli, byl hotový obr.

U výtahů Candice vytáhla z kabelky mobil. „Snad takhle pozdě seženu ještě taxi,“ zamumlala a vyťukala číslo informací.

„Já vás domů odvezu.“

„Jenže já domů nejedu. Musím nutně k profesorovi. Mám dojem, že si přál, abych se mu postarala o nějaké zvířátko, jeho mazlíčka.“

„Hodím vás tam.“ Další zdráhavá nabídka. Ale ráda ji přijala.

Přeběhli parkovištěm, do nějž ještě nepřestal bušit nelítostný liják.

„Bluebell Lane ve Westwoodu,“ řekla, když se zabouchly dveře vozu. „Číslo nevím, ale poznám dům.“

Byla to zámožná čtvrť v západní části Los Angeles, a když zastavili u velikého sídla v tudorovském stylu, od ulice oddělené zahradou s úhledně zastřiženým živým plotem, růžovými keři a pečlivě ošetřovaným trávníkem, neviděli v oknech jediné světlo. Candice bez vysvětlování vyskočila z vozu a rozběhla se do deště.

Detektiv ji dohonil až na přední verandě, kde hledala mezi květináči a pod domovní rohožkou. „Říkal něco o klíči, ale nemůžu ho najít.“

Klíč nenašla, ale ukázalo se, že vchodové dveře nejsou zamčené.

Vstoupili do temné haly a Candice zavolala: „Héj, čičí, čičí! Pandoro? Pandy? Kdepak jsi?“

Napínala uši, jestli zaslechne vstřícné zamňoukání, cupot tlapek po mramorových dlaždicích. Neslyšela však nic než ticho, tu a tam přerušované burácením hromu.

Odvážila se hlouběji do domu, nahlížela do temných místností a s pocitem nevítaného vetřelce nepřestávala volat: „Pandoro! Pandy! No tak, čičí, čičí!“ Zahltily ji vzpomínky: Dny strávené nad projektem Šalamoun, vůně profesorova dýmkového tabáku, jeho hluboký mírný hlas, kterým zkušeně a přesně popisoval všechny ty prastaré předměty, rituály i události. Z hloubi duše doufala, že se profesor uzdraví. Sestřička se zmínila, že k nehodě došlo, když v domě byla hospodyně. Naštěstí, protože v opačném případě...

Candice se zastavila v kruhové vstupní hale a s rukama v bok rozmýšlela, jak hluboko do domu se smí odvážit, když ji vylekal tlumený hlas. Uvědomila si, že detektiv už nestojí vedle ní, takže zamířila k patě širokého schodiště a zaklonila hlavu. Zahlédla ho nahoře, skoro utopeného ve stínu. K jejímu úžasu tlumeně mluvil do mobilního telefonu.

Nerozuměla, co říká, ale připadalo jí divné, že kvůli tomu vyšel do patra. Nebo tam něco hledá?

Z obývacího pokoje vycházelo kalné světlo.

Přiblížila se k otevřeným dveřím a vmžiku ji upoutal obraz nad krbem, provedený klasickým stylem Davida či Ingrese. Zobrazoval Pandoru, podle řecké mytologie první pozemskou ženu, vysokou a pružnou, v rozevláté říze, jak smutně a toužebně ukazuje štíhlou paží na skříňku, kterou právě dostala darem od Dia.

Candice se vytáhla na špičky a posunula obraz stranou, ale pod ním nenašla žádný schovaný klíč ani sejf zabudovaný do stěny, kde by se klíč případně mohl skrývat.

Opět obraz narovnala, ucouvla o krok a zamyslela se. Musela to být Pandora, o které mluvil profesor. Nevzpomínala si, že by se během jejich spolupráce zmínil o nějakém domácím mazlíčkovi, takže se logicky dalo vyvodit, že žádného nemá ani dnes.

Náhle si Candice všimla Pandořiny vztažené paže. Postava sice ukazovala na dárek, který jí dal Zeus, na skříňku obsahující všechno zlo světa, ale bílý prst jako by současně ukazoval za plátno a pravou stranu rámu k ozdobně vyřezávané dřevěné schránce stojící na mramorovém podstavci. Candice poznala, že jde o krabici na doutníky, kterou profesor míval v pracovně. Na tohle místo se nehodila, vypadala tu jako pěst na oko.

Zvedla víko skříňky a překvapeně vykulila oči. Ve schránce nebyly doutníky, nýbrž stará kniha.

Za zády zaslechla detektivovy kroky. Candice vytáhla knihu a ukázala ji detektivovi. „Mám dojem, že profesor žádal o tohle.“ Kývla směrem k obrazu. „Pandora ukazuje právě sem.“

Detektiv nepronesl ani slovo, jen dál postával ve stínu. Obývací pokoj na zlomek vteřiny ozářil blesk a ukázal starožitné zařízení i vystavené předměty z vykopávek. Candice pokračovala: „Nevadí, když to odnesu? Ráno to předám profesorovi. Můžu vám na to podepsat potvrzení.“

„Věřím vám,“ zabručel.

Venku na verandě, když zamykali vchodové dveře a váhavě vyhlíželi do černého deště, si Candice vzpomněla: „Co jste dělal nahoře na schodišti? Hledal jste tam něco?“

Zůstal zahleděný do vichřice. „Prohlížel jsem koberce, abych zjistil, kde vlastně zakopl.“

„Měla jsem dojem, že s někým telefonujete.“

„S manželem profesorovy hospodyně. Ta zavolala sanitku. Potřeboval jsem s ní mluvit, ale je pod sedativy.“

Candice se na něho pátravě podívala. Všimla si, že nepřirozeně silně zatíná čelisti, jako by se přemáhal, a z hlasu mu čiší podivné napětí. A náhle jí hlavou bleskla děsivá myšlenka. „Takže profesorovo zranění není náhoda, je to tak? To proto policie pověřila vyšetřováním detektiva?“

„Mě nikdo nepověřil. A jeho zranění je skutečně důsledkem nešťastné náhody.“

„Tak proč mě přijel vyzvednout právě policista?“

Konečně k ní obrátil hluboko zasazené oči. „Myslel jsem, že to víte. John Masters je můj otec.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prolog

1. část

1.

2. část

3. část

4. část