Copyright © Ana M, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Ana M, 2013

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-528-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-529-5 (mobi)

Prolog

Zataženým oknem probleskuje do pokoje sluneční paprsek, prokousávající si cestu luhačovickou kolonádou. Již třetí den pokračuje náš zpropadený hon za orgasmem, Mirek je vytrvalý, já spíše otupělá a smířená se svým osudem. Zřejmě zůstanu nadosmrti druhou a nebojím se říct, že možná i třetí jakostí…

Klečím opřená o postel a Mirek do mě vytrvale proniká. Dovnitř, ven, dovnitř, ven. Líbí se mi to, ale nemám odvahu mu říct, že tohle je mé maximum… Přiráží a hlasitě vzdychá. Vzdychám také. A pro jistotu zavírám oči, snad tak budu mít lepší představivost.

„Tak co, lásko, je to takhle lepší?“ procedí Mirek chraplavým hlasem a já ze sebe vydávám vzrušený tón číslo tři: „Ano, miláčku, jsi úžasný!“

„Mám to nějak změnit?“ ptá se a já se hluboce zamýšlím. Kruci, je to už několikátý pokus a jemu na tom tolik záleží… Dobrá, zkusíme to ještě jinak.

„Co kdybys mě ještě chvíli lízal, miláčku?“ říkám nejistě a on ze mě okamžitě vyklouzne. Uf, nejvyšší čas, začínala jsem mít pocit, že to trochu dře. Sklání se k mé tajemné komnatě a líže a líže. Je to skvělé. Jak mu jen říct, že se mi to vlastně líbí, že možná ani nepotřebuju nic víc. Zpropadený hon za orgasmem! Čím víc na to myslím, tím jsem si jistější, že nic takového prostě neexistuje!

„Líbí se ti to, lásko?“ rezonuje mi jeho hlas u vaginy a já se místo odpovědi prohýbám v zádech a zapředu jako kočka.

Tak pozor! Takhle to nepůjde. Pracujeme na tom přes hodinu a mě všechno bolí. Mirek už se jednou udělal. Tomu jsem byla dost vděčná, protože tím promáznul moji vysychající pochvu. Pak se ale zatnul a poctivě do toho bušil dál a dál.

Vidím na něm, že je k smrti odhodlaný teď, a nebo nikdy dovést mě – svoji partnerku „na celý život“ k ještě nikdy nedosaženému vrcholu. Chce být ten první, kdo vyběhne do věže a políbí Šípkovou Růženku. Nemůže se dočkat, až zívne, probere se ze svého stoletého spánku, protáhne se a řekne: „Jo! To bylo ono! Chci ještě! A ještě! A celý život už jen takhle!“

Nedá se nic dělat, Karolíno, budeš muset vytáhnout svůj dobře nacvičený trik.

Kruci, nechci ho vodit za nos jako ty tři před ním…

Tak se na něj podívej, je z toho úplně zdrcený!

Jo, je z toho úplně zdrcený. Chce jen to jediné! Můj orgasmus!

„Pojď do mě, Míro!“ zašeptám a cítím, jak do mě proniká.

„Áaach! Mirku! Jsi skvělý! Tak pojď!“ pobízím ho co nejvzrušivějším hlasem a Mirek mě chytá za boky. Přiráží a přiráží a já vnímám, že je celý zpocený.

Soustředěně začínám přerývavě dýchat a zatínám stehenní svalstvo. Snažím se ho co nejvíce obejmout, aby měl pocit, že ze mě prostě nemůže vyklouznout. Z pusy mi vychází hlasitý vzdech a po něm další a další. Prohýbám se jako luk a šiju sebou jako smyslů zbavená.

„Ach lásko!“ povzbudí to Míru a zrychluje a zrychluje. Cítím, že ejakuluje. Uf, tak a jdeme na to, teď přijde vysvětlení.

Tak se ukaž, Karolíno! Jsem tak napjatá!

Mirek mě silně obejme a nedočkavě vyštěkne: „Přišlo ti to? Mělas orgasmus? Kájo!“

„Počkej, nemůžu se z toho vzpamatovat. To bylo ale zvláštní. Něco se stalo,“ sehraju perfektní herecký výstup a v hlavě mi zvoní výčitka.

No, dokonalé! Nemůžu ze z toho vzpamatovat! Něco se stalo! Ohó!

Míra se chová jako malý kluk. Je šťastný a hodlá to zopakovat. Vysvětluju mu, že ten zážitek potřebuju vstřebat a v duchu se fackuju. Vlastně se nefackuju, dávám si přes hubu. Ale co, je to k našemu oboustrannému prospěchu. Kdyby Mirek tušil, jak to mám, určitě by to pochopil…

Bezpochyby!

„Je to velký den, Karčo! Musíme ho nějak zpečetit, abychom nikdy nezapomněli, že se to stalo tady, v Luhačovicích!“ usmívá se Míra a hladí mě po tváři.

Nadšeně se usmívám a vlepím mu pusu: „Víš co? Vždycky jsem chtěla kérku. Hned zítra zajdu do studia a nechám si vytetovat takový tajný dárek! Bude jenom pro tebe! Stane se z něj symbol, který nám tento den vždycky připomene!“

1.

Pláč! Už zase. Ach jo.

Pomalu otevírám jedno oko – 6:30. To by nebylo tak špatné, kdyby se Matýsek nebudil v noci pětkrát. V kolik že to bylo naposledy? Mám dojem, že 4:15. Noční vstávání se mi slévá do jediné velké díry, která je čím dál hlubší a stala se něčím, co prostě trvá a nejspíš ještě dlouho trvat bude.

„Tak pojď, zlatíčko,“ zvedám rok a půl starého synka a beru si ho k sobě do manželské postele. Mirek se nevrle otočí na druhou stranu, jeho záda přímo křičí, jak nesnáší buzení v tuhle hodinu.

Dívám se na ně na oba. Stejně jako každé ráno. Stereotyp? Vlastně ano. Po kolikáté se to opakuje?

„Mama, mama, tata, tata,“ žvatlá mrňous a já se usmívám: „Ty jsi moje láska veliká, viď?“ Dávám mu pusinku na teplou tvářičku.

„A co já?“ otočí se k nám Mirek.

„Jasně že i ty!“ posílám mu vzdušný polibek a povzdechnu si.

„Spalas trochu?“

„Stejně jako poslední dva týdny… Matěj byl vzhůru pětkrát.“

„Ty jsi naše otrokyně,“ prohlásí, překulí se a začne malého muchlovat. „A ty náš otrokář!“ Poté mi ho vezme z náruče, vstává a odchází do kuchyně.

Ach ty zuby, už aby byly všechny venku!

Nestěžuj si!

No jo, já vím.

Líně se vyhrabu z postele a jdu nakouknout k Lauře do pokojíčku. Ještě spí.

Moje ranní hygiena se zúžila pouze na omytí obličeje, vyčištění zubů a stažení dlouhých hnědých vlasů do ohonu. Koukám na sebe do zrcadla. Do odpoledního cvičení mi ty pytle pod očima snad splasknou a pomůže trocha líčení…

Snad.

Mirek vaří Matýskovi vodu na mlíčko. Chodí s ním po kuchyni a vypráví mu o postupu své práce. Přijdu k němu a políbím ho.

„Běž si po obědě lehnout, uděláme si hezký večer.“ Zadívá se mi do očí.

„Vždyť víš, že neumím spát přes den,“ odbudu ho a odcházím probudit Lauru.

Myslím, že Mirkovi pár těch něžností dlužím. Kdy jsme se vlastně naposledy milovali? Páni, myslím, že to bude skoro čtrnáct dní… Chudák, přemýšlím a pohladím Lauru po vláskách. Otevře oči a zívne. „Kolik je, mami?“

„Sedm, miláčku. Je načase vstávat, musíš do školy. Odpoledne máš trénink, ne?“

„Mami, chci si vzít dneska ty džíny s Kitty,“ volá na mě už docela probuzená.

„Obleč si, co se ti líbí, Lauro. Ale vezmi si tričko s dlouhým rukávem. Venku už je chladno.“

Odcházím z pokojíčku, beru si od Mirka Matýska a mlíko a jdu si s ním sednout do obýváku.

„Tak prima, večer si uděláme čas pro sebe,“ přikývnu a nutím se do veselé nálady.

„Už se těším!“ Přijde ke mně, vlhce mě políbí na krk a štípne do zadku.

Moje únava během dne opadává, vždycky to tak bývá. Sbírám novou energii s litry kávy a s prací na fitness programu. Dělám rozpis cvičení na příští měsíc, obvolávám jednotlivé instruktory a připravuju tréninkové plány.

Fitko jsme si s Mirkem otevřeli ihned po svatbě, letos je to šest let. Když jsme se brali, byla Laura už dva týdny na světě. Jaro je pro nás obdobím oslav narození Laury, výročí svatby a také založení fitka. Byl to náš velký sen a my si jej splnili. Svatba byla pouze formalita, chtěli jsme, aby bylo fitko dílem manželů Bauerových. V podstatě jsme jen požádali dva kamarády jako svědky, maminku, aby nám pohlídala dvoutýdenní Lauru, a vydali se na radnici podepsat „papír“ a nechat si přestřihnout občanky. Původně jsem chtěla jít dokonce v džínách, ale Míra mě přemluvil, ať skočím do těch úžasných šatiček, co ho tolik rajcují, abychom si udělali aspoň fotku. Musela jsem si vzít stahovací kalhotky, protože bříško nebylo čtrnáct dní po porodu ještě úplně ideální. Na fotkách to ale vidět není. Moji rodiče tento druh svatby naprosto schvalovali, ti manželovi se urazili. Trvalo dlouho, než jsme jim vysvětlili, že svatba je jen formalita a peníze se nám budou hodit na něco úplně jiného.

Mirek tráví v práci celé dny, já vlastně taky, Matýska si brávám většinou s sebou, pokud není s babičkou. Odpoledne předcvičuju aerobik, zumbu, tae-bo, občas skáču i trampolíny. Mirek dělá osobního trenéra ve fitku a učí začátečníky squash – na ten původně nezbyly peníze, takže ho provozujeme teprve rok. Spolu jsme vytvořili i síť kvalitních externistů, zpravidla jsou to naši přátelé. Za těch šest let jsme udělali obrovský kus práce. Naše fitko patří k jednomu z nejlepších v Českých Budějovicích a naše klientela je víceméně stálá.

„Karolíno, kdo střídá Jakuba na recepci? Má mít za deset minut trampolíny,“ přeruší mě Mirkův hlas a já otevírám okno v počítači. Chvíli hledám a poté beru telefon. Před pěti minutami měla dorazit Andrea. Občas mívá zpoždění, musím si s ní promluvit. Po třech zazvoněních se ozve: „Sorry, už letím…“

„Tak sebou ale hoď, Jakub má trampolíny.“

„Jsem tam za minutku,“ ujišťuje mě Andrea.

„Samozřejmě Andrea, už běží,“ usměju se na Mirka a on zůstává chvíli stát ve dveřích a zvláštně na mě hledí. Čtu mu v očích, že se nemůže dočkat večera… Povzbudivě na něj mrknu a on se ke mě skloní přes stůl. Dlouze mě políbí na pusu.

Jsem divná.

Tolik sebekritiky? Takovou tě neznám!

Je možné, že bych byla frigidní? Tuto otázku si kladu už několik let a vůbec to nesouvisí s Mirkem. Mé sexuální očekávání vzrůstalo s každým novým partnerem. Mirek byl čtvrtý, ovšem když ani s ním nedošlo k naplnění mých představ, usoudila jsem, že jsem nejspíš divná. Pokaždé jsem si říkala: Jo, teď už to zlomím, musím se jen dokonale uvolnit a otevřít a určitě to bude super, orgasmus se přece musí dostavit…

Mí první dva sexuální partneři byli kluci, kteří mě prostě sbalili, ukecali a dostali… O panenství jsem přišla s Davidem. Chodili jsme spolu asi dva měsíce, bylo mi šestnáct. Věděl, že jsem panna, on už zkušenost měl. Naše „chození“, to bylo samé dohadování, kdy už se spolu konečně pomilujeme… Já to vždy dotáhla ke kalhotkám, ale přes ty prostě nejel vlak. Ne, že bych nechtěla, dokonce jsem brala i preventivně antikoncepci a moje tělo si o ten zážitek přímo říkalo. Navíc jsem byla spolu s Boženkou Průhonickou poslední pannou ve třídě na gymplu. Jenomže jsem byla nezkušená a měla jsem strach. Den „D“ trefil bohužel na akci, kde jsme vypili dost vína a skončili spolu v místnosti o dvanácti postelích, kde už minimálně pět odpadlíků hromadné opijády vyspávalo kocovinu. Pod tričko se mi dostal velmi rychle, a když potom jeho ruka zabloudila do mých kalhotek a jeho prst si drze razil cestu do hlubin mé mušličky, řekla jsem si, že vlastně o nic nejde. V té chvíli jsem nepomyslela na varování maminky, že první pohlavní styk si budu do smrti pamatovat, tak ať koukám udělat všechno pro to, aby to byl zážitek hezký. Tenkrát jsem si kalhotky sundala sama a s překvapením vnímala, jak do mě okamžitě vnikl a začal se divoce pohybovat dovnitř a ven. Nadměrné množství alkoholu způsobilo, že mi to přišlo spíše legrační než vzrušující. Než jsem se vzpamatovala, vyvrcholil a ochabl. „Miluju tě, Karolínko! Lásko moje!“ vzdychal a já jen ležela a užasle si uvědomovala, že ze mě vytéká sperma. Jestli jsem byla zklamaná? Kdepak, byla jsem ráda, že jsem to konečně zlomila, a těšila se, že teď, když už nejsem panna, mě čekají už jen samé krásné zážitky plné vášně a erotiky… K tomu ovšem s Davidem nedošlo, protože všechny další soulože probíhaly podle velmi podobného scénáře. Já, plná očekávání orgasmu, při kterém ztratím všechny smysly (alespoň tak jsem o tom četla), jsem pokaždé odhalila svoji třináctou komnatu a David se vzápětí ptal: „Tak co, líbilo se ti to?“ A já? Ano – přesně tam začal kámen úrazu mé ubohé sexuality. Odpověď totiž zněla vždycky stejně: „Ano, bylo to nádherné!“

Tomáš byl David v bleděmodrém, s tím rozdílem, že „trhal rekordy“. Když jednoho dne u něho na chatě zaznělo: „Tak dneska už po patnácté!“, začala jsem vážně uvažovat, jestli by přece jen neměl tušit, že stav na opačné frontě je NULA…

S Tomášem jsem vydržela trhat rekordy velmi krátce, protože mi tenkrát vstoupila do cesty má opravdu první velká láska – Karel.

S Karlem jsme se potkali na školní exkurzi v Praze. Celý den jsme chodili po památkách a poslouchali profesora dějepisu Dufka, který nám velmi zasvěceně vyprávěl o matičce měst a vodil nás křížem krážem po Starém Městě a Malé Straně. Na Karlově mostě se ke mně Karel poprvé naklonil ve chvíli, kdy jsem se snažila plivnout do Vltavy, a pošeptal mi: „Chceš jít na Petřín pěšky, nebo se svézt lanovkou?“

Důkladně jsem si ho prohlédla, protože předtím mi, upřímně řečeno, jaksi unikl – byl tu výběr maturitních ročníků ze šesti tříd – a až poté jsem odpověděla: „Dávám přednost chůzi, ale ještě nevím, jestli se někdo přidá. Sama chodím nerada.“

„Já se přidám, jsem Karel – ahoj,“ představil se a podal mi ruku s neskutečně dlouhými prsty. Nejprve jsem si ty prsty prohlédla a pak mu podala svou ruku s okousanými nehty a odpověděla: „Ahoj, Karolína.“

„Já vím,“ pravil na to Karel, „hrála jsi na základce na klavír, že?“

„Ehm, vlastně jo – jak to víš?“

„Fidlám na housle, měli jsme pár koncertů, na kterých jsme se potkávali. Byla jsi docela dobrá, hraješ ještě?“

Nepřipadal mi, že by byl vyzývavý, drzý, vlezlý a už vůbec ne, že by měl postranní úmysly. Byl prostě sympatický.

„No, vlastně ani moc ne. Jen občas, pro radost…“ Teď už mi to nedalo a usmála jsem se. „A ty fidláš na housle?“

„Jo, pořád. Housle jsou moje zatím jediná láska.“

Aha. Zatím jediná.

Karel byl hodný, pohledný kluk, houslista a romantik.

Cestou na Petřín jsme si povídali o všem možném, jen ona otázka zůstávala stále viset ve vzduchu.

Když jsme se potkali za tři dny ve škole, vypadal, že mě moc rád vidí, a ptal se, jestli bychom nemohli zajít do kavárny. Samozřejmě jsem souhlasila a tehdy jsme si nenápadně naznačili, že to mezi námi začíná jiskřit.

Další den mě požádal, jestli může moje rodiče poprosit, abych s ním šla na koncert Pavla Šporcla. Nedal si říct, že naše prosit nemusí, že si to vyřídím sama, a tak ve čtyři odpoledne stál u našich dveří, představil se, podal mé mamince ruku a poprosil, zda bych ho mohla doprovodit na houslový koncert. V tu chvíli měl stoprocentní podporu mých rodičů a máma nám popřála, ať si to užijeme a vrátíme se, až uznáme za vhodné. Karel jí slíbil, že mě doprovodí až k domu, a mně bylo jasné, že se z něj rázem stal favorit s velkým F.

Po krásném koncertu jsme zašli do nedaleké restaurace a u sedmičky dobrého vína jsme si vyznali vzájemné sympatie a poprvé se políbili. Jiskry mezi námi lítaly nepřetržitě a já jako vždy cítila to zvláštní chvění v podbřišku. Koukala jsem mu do očí a říkala si: Tohle je on, ten určitě nic neuspěchá! Ten to dokáže!

Teda pokud ti u toho místo předehry nebude chtít hrát na housle.

A protože víno udělalo své, cestou domů jsme se vášnivě líbali a těsně u našich dveří mi řekl, že je neskutečně šťastný a druhý den mě chce představit své mamince. Usmála jsem se a začala se trochu vyptávat. Vyplynulo, že Karel bydlí s maminkou v 1+1 – je jedináček, a dozvěděla jsem se ještě jednu velice důležitou věc – Karel byl panic!

Jeho maminka ze mě byla stejně nadšená jako ta moje z něj a tak náš vztah, oboustranně požehnaný, nabral rychlé obrátky. Vše se samozřejmě odvíjelo od hudby a umění a já byla tak zamilovaná, že i můj aerobik a zumba, které do té doby nic nepředčilo, šly tak trochu stranou.

Asi po měsíci jsem byla poprvé pozvána ke Karlovi domů v době, kdy byla maminka u přítele na chalupě. Líbání bylo čím dál vášnivější a vzájemně jsme se svlékali. Byla jsem velmi vzrušená, ale i přesto jsem si chtěla s Karlem jednu věc ujasnit. „Víš, nechci na nic chvátat, měla jsem před tebou dva vztahy, které za moc nestály, a nerada bych něco uspěchala. Pořád si myslím, že mám nějaké rezervy a spolu by nám to mohlo vyjít…“

„Neboj, milovat se dnes určitě nebudeme, ale chci tě vidět,“ zachroptěl a dál mě svlékal.

Aha. Nebudeme se milovat. No, nevadí.

Nechala jsem se svléct donaha a zůstala proti němu sedět.

„Ukaž mi, jak si to děláš sama,“ řekl mi a já zalapala po dechu.

„Ne!“ Proboha, vždyť se sotva známe! A navíc – občas jsem sice na sebe samozřejmě sahala – při sprchování, v posteli, ale bylo to tak neurčité, tak zmatené, že jsem opravdu neměla co předvádět. Úplně mě tím šokoval a dala jsem to tenkrát dost najevo. Byl hrozně nezkušený. Řekli jsme si, že to byl krok vedle, a zkusili to znovu. Říkala jsem si, že takový nevinný petting by nebyl pro náš první společný večer marný, tak jsem mu sáhla pod boxerky a vzala mu ho do ruky. Zareagoval na to velmi „tvrdě“, ale sotva jsem začala rukou pohybovat, ucítila jsem, že něco není v pořádku…

Co to bylo, jsem se dozvěděla až o dva týdny později, kdy Karel oznámil své mamince, že by měla odjet na chatu, protože CHCE PŘIJÍT O PANICTVÍ! Ano, tohle řekl své matce! Ta samozřejmě z lásky k synáčkovi doma perfektně vygruntovala, připravila nám večeři a nakoupila víno, čistě povlékla postele a s oběma palci sevřenými v dlaních opustila svůj panelákový byt.

Když jsme byli svlečení a začala jsem ho hladit, zaujalo mě, že jeho předkožka se jaksi neshrnuje celá. Byla jsem taky dost nezkušená, takže jsem to příliš neřešila.

(Později jsem se dozvěděla, že Karel byl ideálním adeptem na obřízku.)

Naše první milování bylo krásné. Karel byl něžný, stále mě líbal a samotný styk trval oproti mým předešlým zážitkům s Davidem i Tomášem neskutečně dlouho. Byla jsem tak vzrušená a strašně moc jsem si přála dosáhnout kýženého vyvrcholení. Ovšem nic zázračného se nestalo. Bude lépe, říkala jsem si, když jsme jen tak leželi a vyprávěli si o svých vzájemných pocitech, mezi které jsem samozřejmě zakomponovala i své: Bylo to nádherné!

Zhruba po půlhodině jsem dostala opět chuť a řekla si, že zkusíme jinou polohu. Jeho penis ztopořil, tak jsem na něj nasedla a začala se pohybovat dle své režie. Bylo to zvláštní – měla jsem pocit, že Karel z toho není vůbec odvázaný. Nějak to nakonec dopadlo, ale bylo to zároveň naposledy, co jsme se spolu během jednoho večera milovali více než jednou.

Karel mě prostě přesvědčil, že tohle NENÍ NORMÁLNÍ! Prý co bych chtěla, jednou je až až.

Dnes už vím, že jeho předkožka mu prostě více nedovolila. Snad ho to i bolelo, kdo ví.

Chodili jsme spolu zhruba rok, já mezitím nastoupila na Institut tělesné výchovy do Prahy a on tamtéž na Akademii múzických umění, obor housle.

Náš úžasný vztah postupně chladl, Karel příšerně žárlil na všechny ty „dutý hlavy plný svalů“ z mého kruhu a já zase nehodlala ustoupit ze svých nároků na studentský život. Hádali jsme se. Strašně moc jsme se hádali a navíc se to nedalo ničím kompenzovat, protože já byla hyperaktivní, nevybitá a chtěla jsem sex! Chtěla jsem poznat to, co jsem nikdy nepoznala, a docházelo mi, že ani Karel není ten, na koho čekám.

Mezitím jsem se na škole začala více věnovat fitness a aerobiku a tam jsem se taky potkala s Mirkem. Byl to můj hodně dobrý kamarád. Bydleli jsme vedle sebe na koleji a často si večer sedli s lahví levného vína a povídali si. On měl přítelkyni, já měla Karla.

Karel příšerně žárlil. Mirek mu byl trnem v oku a nenechal si vysvětlit, že jde pouze o kamaráda. Naše hádky se stupňovaly.

Jednoho dne jsme byli se spolužáky v hospůdce a lehce „zapařili“. S Mirkem jsme si naproti ve večerce koupili ještě litr krabicáku a šli si sednout před kolej. Klábosili jsme a řehtali se. Bylo nám spolu fajn a tak jsme se začali líbat, dlouze a intenzivně. Jenže já jsem najednou zpanikařila a po chvíli se mu raději vyvlékla se slovy: „Dobrou noc, Míro,“ a odkráčela spát.

Druhý den jsme se potkali po škole na chodbě koleje a začali se spontánně smát. Přišlo nám totiž hrozně vtipné, že jsme se spolu jen tak mimochodem minulou noc začali líbat.

Svým protějškům jsme samozřejmě nic neřekli, ale oba jsme cítili, že to mezi námi jiskří. Potom Mirek jednou večer zaklepal na dveře mého pokoje, vytáhl mě na chodbu a řekl, že se s Marcelkou rozešel. A jestli s ním nezajdu na víno. Samozřejmě jsem šla a náš společný večer dopadl velmi podobně jako ten minulý. K líbání se přidalo osahávání, ale ve chvíli, kdy Mirkova ruka začala cestovat od mých ňader dolů ke kalhotkám, jsem náš večírek elegantně ukončila.

Musela jsem si vše důkladně srovnat v hlavě. Přitom jsem si uvědomila, že nechci Karla, ale že snad nechci ani Mirka. Prostě nechci nikoho, potřebuju pauzu. Být sama!

S Karlem jsme se rozešli s pláčem, ale s příslibem přátelství – ubohá fráze!, a s Mirkem si zase u kávy vyjasnili, že jsme „pouze kamarádi“, a kdyby náhodou k něčemu došlo, tak půjde jen a jen o „kamarádskou výpomoc“, protože ani jeden z nás se právě nehodlá vázat.

Vydrželi jsme to asi půl roku a pak se vše zvrtlo. Slavili jsme u spolužáka na chatě První máj a u ohně jsme seděli vedle sebe a tu a tam mezi námi prolétla letmá pusa, bylo nám spolu dobře. Nikoho z okolí to moc nepřekvapovalo, stejně si nás od začátku všichni spojovali. V noci jsme se spolu šli projít k řece a Mirek mě chytil okolo pasu a zadíval se mi dlouze do očí. Ne, nebylo co řešit – byla jsem skutečně v koncích. Všechno to, před čím jsem rok a půl zavírala oči, najednou vyplavalo na povrch a začalo se mi pošklebovat. Dole v mém podbřišku propukla totální hormonální bouře. Neodtáhla jsem se, ale položila si dlaně na jeho prsa. Naše rty se přiblížily a zlehka jsme se jimi začali dotýkat.

„Kájo, já se obávám, že už si dál nedovedu hrát na tvého kámoše,“ zašeptal a já maličko pootevřela pusu a přitiskla rty k jeho. V tu chvíli jsem tušila, že míra mého vzrušení potlačí tu známou STOPKU, která většinou zazářila v mých očích v okamžiku „sexuálního ohrožení“.

Jeho jazyk hledal můj a já zažila absolutní revoluci v líbání. Dlouze jsme zkoumali svá ústa, aniž bychom postoupili dál. Když už se mi začaly podlamovat nohy a cítila jsem, že buď omdlím, nebo mi vytečou i vnitřnosti, ovinula jsem mu ruce okolo pasu. Jeho paže mě objaly a já si najednou připadala docela maličká.

Pomalu jsme si klekali na zem a on mě vzal do náruče a položil na trávu. Líbal mě na tváře, na ústa, na krk a hladil mi přitom prsa. Já si překvapeně uvědomila, že mé ruce se automaticky dostaly pod jeho tričko a hladí ho po zádech.

Jak se ke mně přitiskl, ucítila jsem skrz sportovní kalhoty jeho ztopořený penis a bylo mi jasné, že nejsem schopná dál mu odolávat. Byl tak něžný! Stáhl mi tričko a pořád mě líbal. Od čela přes oči, rty, uši, krk až k ňadrům. Najednou ale zpozorněl a říká: „Karolíno, strašně moc tě chci, ale jsi pro mě holka, se kterou tak nějak počítám na celý život. Nechci, aby náš první zážitek byl na mezi…“

Nebyla jsem schopna jediného slova. Ale i přes to nesnesitelné vzrušení jsem se přinutila uvažovat.

„Jak to myslíš, na celý život?“ vypravila jsem ze sebe.

„Tak, jak to říkám. Copak to nevíš? Čekám na tebe.“

„Hele, Mirku, nesmíš na mě tak hrr, musím si to nechat projít hlavou. Jsi pro mě nejlepší kamarád, kdykoliv tě potřebuju, tak jsi po ruce…“

„Fajn, a to ti nepřipadá jako dobrý důvod k tomu, abychom my dva byli spolu?“

„Ne, vlastně naopak. Nikdy jsem neměla vedle sebe někoho jako ty. Jsi na mě tak hodný a pozorný, ale… nechci tě ztratit.“

„Jo, to chápu. Bojíš se, že nám to nevyjde.“ Trochu posmutněl.

„Nevím. Nebudeš se zlobit, když o tom popřemýšlím?“

„Ne, Kájo, budu jen rád. A teď pojď, je zima, nechci, abys mi nastydla. Kdo by mi pak dělal parťáka ve fitku?“ usmál se a zvedl mě ze země.

Vděčně jsem jeho pomoc přijala a ve stoje ho objala. On mě něžně sevřel a zůstali jsme tak ještě chvíli stát a dívali se na řeku.

Mirek nikdy nepatřil mezi výrazné typy. Dalo by se říct, že byl spíše… obyčejný. Měl pěknou, vypracovanou postavu, ale jinak na něm nebylo nic zvláštního. A na mně koneckonců taky ne. Prostě jsme se k sobě hodili. Spousta kamarádů si z nás občas utahovala, že vypadáme spíš jako bratr se sestrou.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prolog

1.