Copyright © Jan Bauer, 2009

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jan Bauer, 2009

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2009

shop@alpress.cz

Dotisk prvního vydání 2010

ISBN 978-80-7466-525-7 (ePub)

ISBN 978-80-7466-526-4 (mobi)

OBSAH

Pár slov úvodem

Hrabata z Jestřábího hradu

Jana Kastilská: Královna zešílela

Marie Uherská: Úděl královské vdovy

Filipina Welserová: Habsburkova tajná láska

Anna Rakouská: Královna tří mušketýrů

Marie Terezie: Tchyně Evropy prohrála Slezsko

Marie Antoinetta: Cesta na popraviště

Marie Luisa: Partie pro Napoleona

Žofie Bavorská: Císař v sukni

Alžběta Bavorská: Pro mě žádnou lásku

Žofie Chotková: Vyvzdorovaná nevěsta

Alžběta Windischgraetzová: Rudá vévodkyně

Zita Bourbonská: Poslední císařovna

Dějiny Habsburků v datech

Pár slov úvodem

Tématem této knihy jsou životní příběhy několika pozoruhodných žen, které měly jedno společné: Byly matkami, dcerami či manželkami Habsburků. Proč jsme vybrali právě je, čím byly tak mimořádné a čím si právě Habsburkové zasloužili takovou pozornost? Důvod k tomu je nasnadě. Snad žádný z evropských šlechtických rodů se nemůže pochlubit tak nepřetržitou kontinuitou a plejádou tak významných panovníků jako rod habsburský.

Byť bychom měli správně napsat rod habsbursko-lotrinský, protože Habsburkové jako takoví vymřeli po meči 20. října 1740 císařem Karlem VI., který neměl mužské dědice. Díky jím vyhlášené pragmatické sankci se však dědičkou rodu stala jeho dcera Marie Terezie provdaná za vévodu Františka Štěpána Lotrinského.

Dlužno dodat, že Habsburkové nebývali ještě nedávno v našich zemích příliš populární, a to navzdory svému úzkému příbuzenství s dalšími českými panovnickými dynastiemi, tedy s Přemyslovci, Lucemburky a Jagellonci. Přitom v žádném případě nepředstavovali nějaké uchvatitele anebo snad uzurpátory zemí Koruny české. Přesto stín bitvy na Moravském poli, díky níž se první příslušník habsburského rodu vyšvihl na evropské výsluní, a ještě více stín bitvy na Bílé hoře a následná krvavá exekuce sedmadvaceti českých pánů na Staroměstském náměstí v Praze výrazně poznamenaly naše historické povědomí. Nová republika, která se v roce 1918 utvořila na troskách Rakouska-Uherska, cítila povinnost se od starobylé panovnické dynastie rázně distancovat. Přesně to vyjádřil T. G. Masaryk ve Washingtonské deklaraci: „Náš národ povolal Habsburky na český trůn ze své svobodné vůle a tímtéž právem je sesazuje. Prohlašujeme tímto habsburskou dynastii za nehodnou, aby vedla náš národ, upíráme jí veškerá práva vládnout v československé zemi…“

Do dnešních dnů tak přežívá představa o jakémsi třísetletém národním utrpení započatém Bílou horou a končícím 28. říjnem 1918 spojeném samozřejmě právě s Habsburky. A to navzdory tomu, že první Habsburk Rudolf, pro svou šetrnost nazývaný Kaše, ve skutečnosti usedl na český trůn už v roce 1306.

Čas mnohé zahladil. Dnes, poučeni surovými vichřicemi, které střední Evropou cloumaly v minulém století, pohlížíme na Habsburky s větší shovívavostí než naši otcové, dědové a pradědové. Hitlerové a Stalinové a jejich domácí pohůnci se totiž ukázali být nesrovnatelně horšími a především krvavějšími pány než kterýkoliv z habsburských vladařů.

Leckdo z nás se dokonce ohlíží do minulých časů někdejší podunajské monarchie se zvláštní nostalgií, aniž samozřejmě měl možnost její dobrodiní poznat na vlastní kůži. Přiznám se, že jsem slůvko dobrodiní napsal původně s uvozovkami, ale pak jsem je po chvilce uvažování zase vymazal. Vždyť proč brát někomu krásné iluze o starých zlatých časech podmalovávaných příjemnými tóny Straussových valčíků?

Život pod Habsburky je kusem českých a moravských dějin, který rozhodně nelze pominout. Tím více to platí v době, kdy se Evropa sjednocuje a kdy máme víc než kdy jindy možnost se přihlásit k tomu lepšímu ze společné historie středoevropského prostoru. Stejně tak bychom ovšem neměli zapomínat i na to horší ze společné minulosti. Už proto, že habsburská tradice je – ať se nám to líbí nebo nelíbí – i tradicí naší.

HRABATA Z JESTŘÁBÍHO HRADU

Ale ještě dříve, než se pustíme do vypravování o osudech žen spojených s habsburským rodem, musíme si něco říci o historii tohoto rodu. Považujeme to za nezbytné už z toho důvodu, že nám to usnadní pochopit mnohé z toho, o čem si budeme dále povídat. Začněme malou odbočkou. Na někdejším císařském zámku Laxenburg u Vídně začíná habsburská rodová galerie portrétem vévody Eticho, údajně prvního Habsburka. Ve skutečnosti se to s touto postavou má asi tak jako s Přemyslem Oráčem, legendárním zakladatelem první české panovnické dynastie. Je jen výplodem fantazie. Uznal to už kníže Eduard Maria Lichnowsky, který v první polovině 19. století sepsal osmidílné Dějiny habsburského domu a o bájnému Etichovi se vyjadřuje víc než zdrženlivě.

Kde tedy máme hledat praotce všech Habsburků? Podle pozdějších análů kláštera Muri v dnešním švýcarském kantonu Aargau žil v druhé polovině 10. století v Alsasku jistý Guntram řečený Bohatý. Zda byl opravdu bohatý, jak tvrdí jeho přízvisko, nevíme. Někteří historikové ho ztotožňují se stejnojmenným hrabětem, kterému v roce 952 císař Ota I. odejmul statky v alsaském Nordgau, aby jej tak potrestal za zradu. Pokud tomu tak opravdu bylo, Guntramův syn Lancelin si to alespoň částečně vynahradil. Silou zbraní se zmocnil zmíněného Muri v kantonu Aargau. Jeho potomek Ratbod zde zřejmě jako zbožné pokání za otcovo násilnictví založil klášter, který se pak na čas stal habsburskou rodovou hrobkou. Podnět k jeho založení prý vzešel od štrasburského biskupa Wernera, bratra Ratbodovy ženy Ity.

Ratbod měl tři syny – Ottu, Albrechta a Wernera. Nejvýznamnější z nich byl ten nejmladší, který někdy kolem roku 1020 zbudoval na soutoku řek Aary a Reussy opět ve švýcarském kantonu Aargau hrad Habichtsburg (Jestřábí hrad). Zkomoleně se mu začalo říkat Habsburk a Wernerův syn Otta II. se začal jako první titulovat jako hrabě z Habsburku. Vlastně právě on by tedy měl být tím prvním skutečným Habsburkem se vším všudy. Nepředpokládáme však, že měl i odulý spodní ret, předsunutou dolní čelist a dlouhý nos s nápadným hrbolem, tedy znaky, které se později staly pro příslušníky tohoto rodu tak typickými.

S počátkem habsburského rodu se pojí také jedna starobylá židovská pověst, kterou zaznamenala česká spisovatelka Inna Rottová. Podle ní jedné zimní noci zabušili na bránu kláštera Muri dva pronásledovaní Židé – bratři Moše a Jehuda – a poprosili o přístřeší. Opat je přijal pod podmínkou, že budou ubytováni každý v jiné cele. Odděleně pak s každým z nich promluvil a nabídl jim, že by mohli zůstat natrvalo, pokud se dají pokřtít. Zatímco Moše rázně odmítl zříci se víry svých předků a ráno opustil klášter, Jehuda znavený strastiplným putováním o nabídce dlouho přemítal. Nakonec se opata zeptal, jak se zachoval Moše. Představený kláštera se dopustil malé lsti. Řekl Jehudovi, že jeho bratr neváhal, což se dalo vyložit dvojím způsobem. Mladý Žid to pochopil tak, jak si přál opat, a proto nakonec souhlasil a přestoupil na křesťanskou víru. Za odměnu mu mniši jakožto statečnému bojovníkovi svěřili ochranu svého kláštera a jeho pozemků. Jehuda se později oženil s křesťankou a stal se otcem Guntrama Bohatého a předkem zakladatelů hradu Habichtsburg.

Půvabná pověst o židovském původu Habsburků vznikla nejspíše kdesi v pražském ghettu v dobách tolerantního císaře Rudolfa II., který rád rozmlouval s učeným rabbi Jehudou Löwem a půjčoval si značné částky od finančníka Mordechaje Maisela. Vždyť proč by jinak byl Rudolf II. k Židům tak shovívavý a uznalý a nepronásledoval je jako jiní panovníci? Za tím přece muselo něco být. A tak se našlo vysvětlení v tom, že kdysi dávno se prapředkem pozdějšího panovnického rodu stal mladý prchající štvanec Jehuda, kterého ošálil opat kláštera Muri. Stačilo mu tak málo: zříci se víry otců a přijmout křesťanství. Pověst se vlastně stala takovou malou útěchou, která měla povznést srdce věčně bitého a pronásledovaného národa a poskytnout mu iluzi, že je spřízněn s těmi nejmocnějšími z mocných.

Patrně ji znal i nacistický diktátor Adolf Hitler, šílenec, který chtěl židovskou rasu zcela vyhladit. Jinak by neměl tolik spadeno také na Habsburky. Ve své chorobné mysli je totiž považoval za částečné Židy. Ale to už by byla úplně jiná historie.

Začátek na Moravském poli

Habsburkové byli do vysoké evropské politiky zcela nečekaně katapultováni v roce 1273, kdy byl první z nich, do té doby nepříliš známý hrabě Rudolf (později mezi Habsburky velmi oblíbené jméno), zvolen ve Frankfurtu nad Mohanem římskoněmeckým králem. V té době mu bylo už 55 let a dalo by se říci, že tento nápadně vysoký a hubený šlechtic s přísnou tváří a orlím nosem má své nejlepší roky za sebou. Mělo to platit tím spíš, že po smrti císaře Fridricha II., jemuž čeští králové vděčili za Zlatou bulu sicilskou, neseděla na římském trůnu žádná výraznější osobnost. Vilém Holandský, Richard Cornwalský či Alfons Kastilský byli příliš slabými panovníky a o nějaké větší autoritě se v jejich případě nedalo mluvit. Však také později romantický německý básník Fridrich Schiller nazval toto údobí „strašlivou dobou bez císařů“.

Říšští kurfiřti (z německého küren – volit a der Fürst – kníže) zvolili Habsburka na návrh norimberského purkrabího Fridricha z rodu Hohenzollernů jaksi natruc v té době nejmocnějšímu panovníkovi střední Evropy „králi železnému a zlatému“ Přemyslu Otakarovi II. Ctižádostivý český vládce však odmítl výsledek jejich volby vzít na vědomí. Stálo ho to nejdříve rakouské země, které se od té doby staly základem habsburských držav, a nakonec i život, jenž – jak známo – ztratil v beznadějné bitvě na Moravském poli.

České království se tehdy sice ocitlo na kolenou, ale mazaný Rudolf přesto své děti zasnoubil s potomky mrtvého Přemyslovce. Příbuzenství s českým panovnickým rodem mu skýtalo do budoucna mnohem větší naděje na celkové ovládnutí středoevropského prostoru. Dceru Gutu Rudolf I. posadil na český trůn, když se stala manželkou krále Václava II. Jeho mladší syn stejného jména se zase stal chotěm Otakarovy dcery Anežky. Jenže naneštěstí jak Guta, tak i Rudolf mladší zemřeli příliš brzy, a úspěch sňatkové diplomacie přišel tím pádem vniveč.

Nejstarší syn Rudolfa I. Albrecht I. nebyl tak důvtipný jako jeho otec. Podle svého hesla „Vítězství nezná útěk“ řešil věci raději mečem. Však se také násilím nakonec domohl trůnu římskoněmeckého krále, když v roce 1298 v bitvě u Göllheimu porazil a údajně přitom vlastnoručně zabil svého soupeře Adolfa Nassavského. Tehdy mu ještě pomáhal jeho švagr český král Václav II., ale uplynulo šest let a oba příbuzní stáli proti sobě.

Albrecht I. vtáhl do Čech a za cíl si vybral stříbrné srdce země a zdroj Václavova bohatství Kutnou Horu. Český král se obával, aby nedopadl stejně jako jeho otec na Moravském poli, a rozhodující bitvě se vyhýbal. Ale dost možná byla příčinou jeho nerozhodnosti pokročilá tuberkulóza. Naštěstí se jen provizorně opevněná Kutná Hora ubránila a Albrecht I. byl donucen Čechy opustit.

Leč ani po tomto neslavném tažení nevystřízlivěl Habsburk ze snah o vládnutí českých zemí. Příležitost dostal už v roce 1306, kdy byl v Olomouci za nikdy nevyjasněných okolností zavražděn poslední Přemyslovec český král Václav III. Albrecht znovu přitáhl do Čech, které ostatně jako panovník Svaté říše římské považoval za odumřelé říšské léno, zkorumpoval zdejší vlivné šlechtice a dosáhl zvolení svého syna, podle dědečka pojmenovaného Rudolf, českým králem. Pro jistotu ho ještě oženil s teprve osmnáctiletou vdovou po Václavovi II. Eliškou Rejčkou.

Tento Rudolf je z dějin znám především svou šetrností. Však také dostal přízvisko Kaše. Neznámý autor Dalimilovy kroniky z počátku 14. století o něm posměšně zaveršoval: „ …žije z mnišské stravy, kuchař mu jen kaši vaří. Snad mu řekli mastičkáři, že si posílí tak zdraví.“ Na trůnu se však Rudolf dlouho neohřál. Zemřel už o rok později při obléhání Horažďovic, a to zcela nehrdinsky na úplavici. Jeho otec Albrecht ho přežil jen o pouhý rok, když ho ze msty za nepřiznané dědictví zavraždil pod rodovým hradem Habichtsburgem vlastní synovec Jan řečený Parricida.

Mazaný padělatel Rudolf

Albrechtův druhý syn Fridrich Sličný se sice pokusil jít v otcových stopách, ale nedosáhl na českou korunu a o římskou přišel ve válce s Ludvíkem Bavorem, dokonce jím byl několik let vězněn na hradě Trausnitz v Horní Falci. Když pak hned tři synové římskoněmeckého krále Albrechta I. zemřeli bez mužských potomků, vypadalo to s Habsburky bledě. Už se zdálo, že v mužské linii vymřou. Vždyť poslední žijící dědic rakouských zemí vévoda Albrecht II. trpěl artritidou, chronickým a velmi bolestivým zánětem kloubů, a mohl se pohybovat jen o berlích. Z jeho manželství s Janou z Pfirtu se přitom prvních pět dětí narodilo mrtvých!

Albrecht II. se však nevzdal, i když soulož pro něj zřejmě nebyla právě snadnou záležitostí. Teprve po patnácti letech od svatby, v roce 1339, přivedla v té době už devětatřicetiletá vévodkyně Jana na svět chlapce, který dostal tradiční habsburské jméno – Rudolf. A právě on, třebaže později dostal ještě tři bratry, započal novou cestu svého rodu na výslunní evropské politiky. V roce 1353 se v Praze oženil s dcerou císaře a českého krále Karla IV. Kateřinou. Sotvaže jeho otec Albrecht II. roku 1358 zemřel, navrhl Rudolf, tehdy už samostatný vládce rakouských zemí, svému tchánovi Karlovi IV., aby mu propůjčil titul lombardského krále. Příliš s tím nepochodil. Karel ho rázně vyhnal a všichni říšští kurfiřti i severoitalská města jeho nápad odmítli.

A tak se Rudolf v habsburském rodě toho jména čtvrtý obrátil na mnichy z kláštera Viktringu u Klagenfurtu, kteří byli zručnými opisovači písemných dokumentů, s žádostí, aby mu „vyrobili“ hned celou sérii falešných dokumentů opatřených až tři sta let starými daty. Nejznámějším z těchto padělků je tzv. Privilegium maius, které vzniklo připsáním dalšího textu k pravému Privilegiu minus, vydanému císařem Fridrichem Barbarossou v roce 1156 při povýšení Dolních a Horních Rakous na vévodství. Právě toto podvržené Privilegium maius udělalo z rakouských zemí arcivévodství a z jejich vládce učinilo jednoho z říšských kurfiřtů, volitelů římskoněmeckého krále. Díky originální pečeti Fridricha Barbarossy a zručně padělanému dobovému písmu působila listina jako autentický dokument.

Pouze s Privilegiem maius se však ctižádostivý Rudolf IV. nespokojil. Nechal si udělat další falešné dokumenty, podle nichž historie Rakouska sahala až do časů starověkého Říma. Sám římský konzul Gaius Iulius Caesar údajně tuto zemi udělil zdejším vévodům jako věčné léno a císař Nero je na všechny časy osvobodil od daní. Zároveň podle padělaných listin nebylo Rakousko povinno se účastnit žádné z válek, které vedl císař, a následnictví v rakouské panovnické dynastii platí i v ženské linii.

Podvržené dokumenty povýšily rakouské vévody nejen na úroveň arcivévodů, ale dokonce králů. Však se také Rudolf IV. už v roce 1359 objevil na veřejnosti s královskou korunou na hlavě a královským žezlem v pravé ruce. Navíc se nechal titulovat nejen jako arcivévoda rakouský, ale také jako arcivévoda falcký, nejvyšší říšský lovčí a vévoda švábský a alsaský.

Takové jednání však už nemohl císař Karel IV. strpět. Pochopil, že mu jeho zeťáček přerostl přes hlavu, zvlášť když navíc za jeho zády proti němu intrikoval s uherským králem Ludvíkem I. a s württemberskými hrabaty. Karel IV. tedy se vší rozhodností vytáhl do války a Rudolfa donutil, aby se 5. září 1360 dostavil do jeho vojenského ležení v Esslingenu. Rudolf na kolenou žádal o milost a Karel mu velkoryse odpustil. Zdálo se, že bude zase všechno v pořádku. Jenže…

Sotvaže vytáhl z císařova ležení paty, domýšlivý Rudolf se zase otřepal a svévolně přivlastněné tituly a insignie používal dál. Karel IV. se tentokrát už pořádně rozzlobil a svého zetě předvolal na říšský sněm do Norimberku. Habsburk tam samozřejmě nepřijel a odvolával se na to, že jeho údajně „šťastně nalezená“ privilegia uznal i papežský legát.

Karel IV. samozřejmě věděl, že se jedná o podvrhy. Potřeboval se však v tomto ohledu opřít o mezinárodně respektovanou autoritu. Proto se obrátil na svého přítele italského básníka Franceska Petrarku, uznávaného znalce písemných dokumentů, aby pravost Habsburkem předložených listin posoudil. Básník privilegia veřejně označil za zjevné padělky a Rudolfovi nezbylo než se smířit s porážkou. Zůstal mu jen titul arcivévody, který pak všichni Habsburkové používali až do roku 1918.

K definitivnímu uzavření celého konfliktu mezi císařem a jeho všeho schopným zetěm došlo v únoru 1364 v Brně, kde se oba sešli ke smírčímu jednání. Karel byl tentokrát neobyčejně velkorysý a vstřícný. Zatímco Rudolf se zřekl padělaných listin a z nich vyplývajících práv, jeho tchán na oplátku povolil Habsburkům připojení Tyrol k rakouským zemím a uzavřel s nimi dokonce dědickou dohodu. Podle ní měl v případě vymření jednoho z rodů v mužské linii nastoupit na jeho místo druhý. Karel IV. předpokládal, že tím životaschopnějším a potentnějším rodem budou Lucemburkové. Později se však ukázalo, že se ve svém odhadu mýlil. Z jeho synů Václav IV. zemřel bezdětný, Jan Zhořelecký měl jen jedinou dceru a stejně tak Zikmund, později husity pomlouvaný jako „šelma ryšavá“. Právě Zikmundova dcera Alžběta se nakonec provdala za Habsburka Albrechta IV., vnuka Rudolfova mladšího bratra Albrechta III. Habsburkové se tak definitivně stali dědici Lucemburků a právě smlouva s Karlem IV. byla dokumentem, o který opírali svá práva na český trůn.

Sen o podunajské říši

Shodou okolností poslední mužský představitel lucemburské dynastie římský císař a uherský a český král Zikmund pomohl Habsburkům znovu na trůn Svaté říše římské a propojením Čech, Moravy a Uher do jednoho soustátí vlastně vytvořil základy budoucí podunajské monarchie. Za svého nástupce totiž určil vlastního zetě. Shodou okolností se tento vyvolený Habsburk jmenoval stejně jako někdejší mocný římský král jeho rodu Albrecht, byť toho jména už v pořadí pátý.

Abychom si udělali v habsburské genealogii trochu pořádek, musíme si říci, že Albrecht V., respektive římskoněmecký král Albrecht II., byl prasynovcem zmiňovaného padělatele Rudolfa IV. Pro naše vypravování to snad takto stačí. Albrecht byl vytáhlý blonďák s nápadně velkýma očima, které prý vzbuzovaly hrůzu. Podobně jako jeho předek Rudolf I. svou postavou výrazně převyšoval okolí. Jeho otec Albrecht IV., proslavený poutí k Božímu hrobu do Jeruzaléma, zemřel, když byl teprve sedmiletým chlapcem. Našel však mocného pěstouna v uherském a později i českém králi a císaři Zikmundovi, který ho už jako čtrnáctiletého zasnoubil se svou teprve dvouletou dcerou z druhého manželství Alžbětou. Zikmund to nedělal jen tak pro nic za nic. Zatímco Karel IV. hodlal vybudovat jakýsi pás rodových držav spojující České království s Lucemburským vévodstvím, jeho syn už tehdy zamýšlel propojit české země s Uhry a rakouskými zeměmi. Protože se od své nevěrné a sexem posedlé druhé manželky Barbory Celské nedočkal mužského potomka, vyhlédl si jako svého nástupce mladého Habsburka Albrechta. Zikmund tehdy zásnuby dvou dětí zdůvodnil „ohledem na přátelské vztahy, které nejen mezi Čechami a Rakousy, ale také mezi uherským královstvím a rakouskými vévody povstaly v předešlých letech…“

Zikmundovy záměry však narušil ničivý požár husitských válek, který zachvátil České království. Albrecht se krátce po porážce 2. křížové výpravy u Kutné Hory a Německého Brodu oženil ve Vídni se Zikmundovou dcerou Alžbětou. Věnem dostal do zástavy katolická města Budějovice, Jihlavu a Znojmo, věrná Zikmundovi, a dále příslib nástupnictví v Uhrách, v Čechách a na Moravě. O rok později tchán své rozhodnutí potvrdil, Albrechta oficiálně ustanovil moravským markrabětem a prohlásil ho dědicem Českého království. Jenže Habsburkova moc na Moravě se fakticky omezovala jen na Brno, Jihlavu, Znojmo, Olomouc, Kroměříž a několik hradů. Tento stav trval prakticky až do roku 1434, kdy po bitvě u Lipan mohl konečně uzavřít s moravskými stavy zemský mír a byl jimi přijat za markraběte. Ve vzájemné dohodě však nepadla ani zmínka o náboženských otázkách. Zapřísáhlý nepřítel husitů, přezdívaný „kladivo na kacíře“, musel strpět, aby jejich řešení bylo přenecháno dalšímu jednání se zástupci basilejského koncilu.

Po Zikmundově smrti v roce 1437 se Albrecht stal uherským králem. Stejně lehce dosáhl i dalšího, ještě významnějšího trůnu. V březnu byl jednomyslně jako po hodně dlouhé době další Habsburk zvolen římskoněmeckým králem. Situace v Čechách však pro něj zdaleka tak snadná nebyla. Bývalý Zikmundův císařský kancléř Jindřich Šlik sice na zemském sněmu v prosinci 1437 dosáhl podmínečného souhlasu českých pánů a zástupců měst s přijetím Albrechta za krále, ovšem část husitských předáků při tom chyběla a někteří z nich, například bývalý táborský hejtman a kněz Bedřich ze Strážnice či vzdělaný staroměstský konšel Jan Velvar, Habsburka hlasitě odmítali. Formující se skupina kolem předního kališnického velmože a obratného vyjednavače Hynce Ptáčka tvrdě požadovala potvrzení jihlavských kompaktát, jimiž zesnulý císař Zikmund uznal husitské náboženství, a zachování majetkových a politických změn, k nimž došlo během husitských válek. Přes veškerý odpor kališníků byl však Albrecht 29. června 1438 ve svatovítské katedrále v Praze korunován českým králem.

Ale už v září následujícího roku Albrecht na tažení proti Turkům nečekaně onemocněl úplavicí, prý způsobenou nadměrným pojídáním melounů. Bylo tomu tak? Můžeme tehdejšímu kronikáři něco takového věřit? Spíše se zdá se, že příčinou choroby mohla být špinavá voda z jihomaďarských bažin, kterou museli Habsburkovi bojovníci z nedostatku jiných zdrojů používat ve svém polním ležení. Trojnásobnému králi Albrechtovi se nedostatek hygieny stal bohužel osudným. Za hrozných bolestí zemřel 28. října 1439 ve svém panovnickém stanu v Langendorfu u Ostřihomi. Nebylo mu ani čtyřicet let. Zanechal po sobě těhotnou třicetiletou Alžbětu Lucemburskou, které se čtyři měsíce po jeho smrti narodil syn Ladislav. Protože se narodil až po otcově skonu, říkalo se mu Pohrobek.

Také Albrechtův syn usedl, alespoň nakrátko, na český trůn. Fakticky však za něj spravoval zemi Jiří z Poděbrad. Ladislav Pohrobek, „mládeneček pěkný, kadeřavý“, jak ho popsal kronikář, však za poněkud záhadných okolností v pouhých sedmnácti letech zemřel. Teprve v roce 1985 zjistil antropolog profesor Emanuel Vlček při zkoumání Ladislavových kosterních pozůstatků, že příčinou jeho smrti byla leukémie.

Velmistr sňatkové diplomacie

Po Albrechtově smrti přijala rakouská šlechta za správce země jeho příbuzného Fridricha, vládnoucího do té doby ve Štýrsku a Korutanech. I on odvozoval svůj rodokmen od Albrechta II., někdejšího bratra Fridricha Sličného, ovšem s tím rozdílem, že zatímco Albrecht V. byl vnukem Albrechta III., jednoho ze čtyř synů Albrechta II., nový správce rakouských zemí Fridrich byl vnukem dalšího z nich, Leopolda III. Znalci habsburské genealogie proto hovoří o nástupu Leopoldovy linie, zatímco Albrechtovu linii považují smrtí Ladislava Pohrobka za vymřelou.

Doufám, že jsem vám celou záležitost vysvětlil alespoň trochu srozumitelně. Podrobné genealogické tabulky habsburského rodu naleznete například v životopisné encyklopedii Habsburkové, kterou připravila známá rakouská historička Brigitte Hamannová a která vyšla i v českém překladu.

Fridrich, v pořadí pátý rakouský vévoda tohoto jména, byl zvláštní pavouk. Určitě by si rozuměl s dnešními psychotroniky a záhadology. Spíše než politika a válečnictví ho totiž zajímaly astrologie, alchymie, okultní vědy, mystika a numerologie. Právě jemu je připisován tajemný souhláskový rébus A E I O U, který je ke spatření například v kostele Panny Marie ve Vídeňském Novém Městě. Údajně jde o zkratku latinského výroku Austriae est imperare orbi universo (Rakousko nechť vládne celému světu). Zvláštní je, že už o dvě generace později se tato věta málem naplnila, když Habsburkové panovali na tak rozsáhlém území, že nad ním – obrazně řečeno – slunce nezapadalo.

Navzdory svému nezájmu o politiku byl do ní Fridrich neúprosně vtahován. Rok po Albrechtově smrti ho říšští kurfiřti zvolili římskoněmeckým králem. Korunovat se však nechal až v roce 1442 v Cáchách. Při jeho notoricky známé nechuti k cestování je vůbec s podivem, že o deset let později vážil cestu až do Říma, kde ho papež Mikuláš V. korunoval na císaře. Nevýbojný, skromný a slušný Fridrich, jako římský panovník toho jména třetí, se překvapivě stal prvním Habsburkem s císařským titulem a prakticky otevřel svému rodu cestu k takřka trvalé uzurpaci této nejvyšší světské hodnosti. Zároveň však byl také posledním Habsburkem, který se kvůli císařské korunovaci obtěžoval do Říma.

Na jeho postavení císaře Svaté říše římské kupodivu odmítl brát ohledy jeho vlastní mladší bratr Albrecht VI. a oblehl ho ve vídeňském hradě. Teprve vojenská pomoc českého krále Jiřího z Poděbrad zabránila císařovu pokoření. Fridrich III. se ještě dočkal války s mimořádně vládychtivým uherským králem Matyášem Korvínem, který podobně jako Poděbrad nepocházel z významného dynastického rodu, ale z řad domácí šlechty. Matyáš poté, co se zmocnil Moravy a na jihu Uher uzavřel mír s Turky, vpadl také do Dolních Rakous. V roce 1485 dokonce dobyl Vídeň. Císař Fridrich získal ztracená území teprve po Matyášově smrti. Sám zemřel tři roky po něm v Linci, kde se věnoval zahradničení, sbírce drahokamů a alchymistickým pokusům. Pochován byl ve svatoštěpánském dómu ve Vídni.

V té době už byl římským králem Fridrichův syn a jedna z nejpozoruhodnějších osobností habsburského rodu Maxmilián I. Když mu bylo čtrnáct, začal mu jeho otec sjednávat sňatek s nejžádanější evropskou nevěstou Marií Burgundskou, šestnáctiletou dcerou Karla Smělého, vládce nejen Burgundska, ale také Lucemburska, Flander, Brabantska, Hollandu a Zeelandu, území označovaných jako Nizozemí. Karel si ovšem kladl podmínku, že ho císař povýší z vévody na krále, což Fridrich bez souhlasu říšských kurfiřtů nemohl udělat.

Jednání se vleklo a zdálo se, že ze sňatku nebude nic, stala se však v takových případech málokdy vídaná věc, princezna Marie se do dlouhovlasého a nosatého Maxmiliána zamilovala. Tatínkovi se to samozřejmě nelíbilo, ale nakonec – jak už to tak v dějinách bývá – zasáhl osud. Vévoda Karel Smělý padl v lednu 1477 v bitvě s francouzským králem Ludvíkem XI. u Nancy a vítěz chtěl osiřelé dědičce Burgundského vévodství vnutit za manžela svého ještě zdaleka nedospělého syna Karla. Naštěstí dorazil Mariin vytoužený Maxmilián jako pohádkový rytíř ještě před Francouzi v srpnu 1477 do Gentu na vévodský dvůr a okamžitě se slavila svatba.

Traduje se, že ti dva k sobě doslova hořeli láskou, byť si první milostná slůvka museli říkat latinsky, protože mladý Habsburk neuměl francouzsky a samozřejmě ani vlámsky, a nevěsta zase neznala ani slovo německy. Jenže takové maličkosti nejsou v podobných případech vůbec na překážku. A jestliže bylo vzájemné okouzlení pro Maxmiliána spojeno s vyženěním zhruba dnešního území Beneluxu, tím lépe. Po deseti měsících se mladým manželům narodil syn Filip, později označovaný přízviskem Sličný, o němž bude ještě řeč. Už v době Mariina těhotenství oceňoval burgundský dvorní kronikář Jean Molinet jejího manžela nadšenými slovy: „…Plodný a správný muž, milovaný Bohem, který sesílá potomstvo, jehož naše urozená vévodkyně a princezna Marie přijala a otěhotněla životaschopným dítětem.“ Po Filipovi následovala dcera Markéta a další syn František, jenž však zemřel ještě jako kojenec.

Štěstí mladého manželského páru ale nemělo mít dlouhé trvání. V roce 1482 teprve pětadvacetiletá Marie Burgundská spadla při rychlé jízdě z koně tak nešťastně, že utrpěla těžká vnitřní zranění a po třech týdnech bolestivého utrpení zemřela. Maxmilián sice hodně truchlil, ale zase ne natolik, aby se, jak mu velela vladařská povinnost, neohlížel po nové nevěstě. A opět to měla být taková, která by mu podobně jako Marie Burgundská věnem přinesla další rozšíření habsburských držav.

Příležitost se naskytla v roce 1490, kdy zemřel vévoda tehdy ještě poměrně samostatné Bretaně a jako dědičku po sobě zanechal čtrnáctiletou princeznu Annu. Maxmilián začal okamžitě jednat. Protože však byl v této době právě zaneprázdněn povinnostmi vojevůdce, poslal do Bretaně svého vyslance, aby se s princeznou oženil v jeho zastoupení. Herbolo von Polhaim, tak se ten dobrák jmenoval, „byl s poctami uvítán v městě Rennes a pak … osobně přilehl ke královské nevěstě, jak je zvykem knížat, že jejich vyslanci přilehnou ke knížecím nevěstám pouze pravou rukou a pravou nohou a mezi nimi ležel meč. Takto konala stará knížata a je to zvykem dodnes. Když se vše stalo, následovala cesta do kostela a bohoslužba… vykonaná s velkou pílí.“ Celá věc prostě spěchala, abych vysvětlil slova tehdejšího kronikáře.

Budoucí císař Maxmilián věděl, proč pospíchat. Na bretaňské vévodství, které mu touto svatbou v zastoupení spadlo do klína, si totiž jako na své lenní území dělal zuby francouzský král Karel VIII. Ano, ten, kterého odmítla nešťastná Marie Burgundská. Tentokrát si však už nic podobného nenechal líbit, oblehl s vojskem město Rennes a silou zbraní donutil mladičkou Annu, aby tentokrát ulehla do postele s ním. Leč v tomto případě už mezi nimi neležel meč. Církev pak prohlásila předchozí sňatek v zastoupení za neplatný, a naopak požehnala nové svatbě. Bretaň se tak stala s konečnou platností součástí Francie.

K dovršení všeho zlého Maxmilián ve válce s Karlem VIII. přišel i o Burgundsko. Naštěstí mu zůstaly alespoň nizozemské provincie. A proto si chuť a náladu spravil další svatbou. Oženil se s nehezkou a hloupou dcerou milánského vévody Biankou Marií Sforzou. Nezískal tím sice žádné území, zato tučné věno, které mu pomohlo zalátat díry ve vojenských výdajích. Přísně střežená karavana koní a mulů převezla ze severoitalského Milána přes zasněžený Brennerský průsmyk v Alpách do Maxmiliánova oblíbeného sídla v Innsbrucku náklad zlata, stříbra a drahocenných předmětů za úctyhodných tři sta tisíc dukátů.

Pak už „poslední rytíř“, jak se Maxmiliánovi přezdívalo pro jeho zálibu v turnajích, okázalých slavnostech, dvorní poezii a pro vyznávání tradičních rytířských ctností, chystal svatby svých dětí a vnuků. První přišel na řadu Filip Sličný, syn z prvního manželství s Marií Burgundskou. Jeho nevěsta Jana Kastilská, dcera Isabely Kastilské a Ferdinanda Aragonského, královského páru, který sjednotil do té doby rozdělené Španělsko, původně nevypadala na to, že by mohla přinést věnem nějaké území. Posléze se však právě tato nešťastná žena, o níž si ještě dále povíme, stala pramátí španělské větve Habsburků.

Svou sňatkovou diplomacii pak Maxmilián úspěšně završil dvojitou svatbou svých vnoučat s potomky polsko-litevského rodu Jagellonců, kteří vládli také v Českém a Uherském království. Bezděky tak uskutečnil plán Zikmunda Lucemburského na vytvoření podunajské, respektive středoevropské monarchie. Počínal si přitom velmi důsledně. V březnu 1506 vnutil opatrnému a mírnému uherskému a českému králi Vladislavovi Jagellonskému tajnou úmluvu, podle níž si měla jeho tehdy dvouletá dcera Anna vzít jednoho z jeho vnuků, synů Filipa Sličného. Protože Vladislavova královská choť Anna z Foix byla právě těhotná, měla úmluva ještě druhý podmínečný bod. V něm Jagellonec, v českých dějinách známý jako král Dobře, sliboval, že narodí-li se královně Anně chlapec, ožení se s Maxmiliánovou vnučkou Annou.

Habsburk měl vskutku dobrý odhad. Uherská a česká královna opravdu porodila chlapce, kterého pokřtili jménem Ludvík. Devět let nato se ve svatoštěpánském dómu ve Vídni odehrála zvláštní svatba, která do historie habsburské dynastie vešla jako jeden z nejvýznamnějších milníků. Zatímco devítiletý budoucí český a uherský král Ludvík Jagellonský si bral desetiletou Marii Habsburskou, šestašedesátiletý císař Maxmilián I. se jménem svých vnuků ženil s dvanáctiletou Annou Jagellonskou. Malá Anna ani nevěděla, za koho se vlastně vdává. Ve hře byli hned dva habsburští princové, patnáctiletý Karel a jeho o tři roky mladší bratr Ferdinand. Že se jejím chotěm stane právě ten druhý, se dozvěděla až dodatečně.

Maxmilián nasadil malé Anně na hlavu korunku, objal ji a zašeptal jí do ucha: „Dítě, pros Boha za mé zdraví.“ Chudinka z toho asi musela být notně vyděšená a její dobrosrdečný otec Vladislav Jagellonský, kterému v té chvíli zbýval už jen rok života, plakal dojetím. Následovala hostina, při níž se početným a vznešeným hostům z rakouských a českých zemí, z Uher i Polska podávalo na zlatých a stříbrných mísách na tři sta nejvybranějších chodů. Takové debužírování se jistě protáhlo až do tmy a pak už byl samozřejmě čas na velkolepý ohňostroj. A to už se jen okrajově zmiňuji o rytířských turnajích, divadelních představeních a vystoupení muzikantů a kejklířů. Na takovéhle spektákly byl prostě císař Maxmilián kabrňák!

Ona dvojitá svatba dala vlastně vzniknout příští habsburské monarchii. Takže Maxmilián, třebaže na válečném poli prohrál kdeco, včetně Švýcarska, byl jako sňatkový diplomat mimořádně úspěšný. Však ne nadarmo se tehdy ujalo okřídlené latinské úsloví „Alii bella gerunt, tu, Austria felix, nube!“ (Války nechť jiní vedou, ty, šťastné Rakousko, se zasnubuj!). Jeho autorem prý byl uherský král Matyáš Korvín, leč ten byl v době slavné vídeňské dvojité svatby dávno po smrti.

Koniec ukážky