Přeložila Eva Nováčková

Copyright © Arne Dahl, 1998

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © Eva Nováčková, 2010

ISBN 978-80-204-3418-0 (ePub)

ISBN 978-80-204-3420-3 (mobi)

1.

Pomyslel si, že teď už přesně ví, co to je nevýslovná bolest.

Celý život se člověk učí, napadlo ho. Teď se učím zemřít, pokračovaly myšlenky, zatímco tělo zbavené hlasu řvalo trýzní.

Když vlna bolesti znovu zaútočila v plné síle, pochopil naprosto jasně, že je konec. Už to nebylo horší.

Se směsicí uspokojení i hrůzy poznal, že intenzita utrpení dosáhla svého vrcholu, a věděl, co se právě děje. Nastal zlom. Křivka bolesti nestoupala, srovnala se a na jejím konci zahlédl strmý spád, který nevyhnutelně končil v nicotě. Nebo – a té představě se bránil – u Boha.

Všechny póry jeho těla byly široce rozevřené a vykřikovaly zoufalé p r o č, když on sám křičet nemohl.

Obrazy se mu začaly vracet, věděl, že přijdou. Blížily se, už když bolest sílila tak, jak si nikdy ani v nejdivočejší fantazii neuměl představit. Překvapilo ho, že ta schopnost utrpení byla v jeho těle ukryta po všechny roky života. Existovala. Člověk v sobě ukrývá vlastní hranici bolesti.

Zatímco celá jeho bytost explodovala v kaskádách trýzně, zdálo se, že se bolest stále víc přemísťuje z prstů, krku a pohlaví do nějakého místa mimo tělo a plení duši. Až dosud se snažil udržet jasné myšlenky. A do toho přicházely obrazy.

Nejdřív se usilovně pokoušel udržet kontakt s venkovním světem, a ten nebyl ničím jiným než gigantickým trupem letadla, valícím se kolem malého okna. Tu a tam se vynořil mlčící vrah se smrtícím náčiním. Pohybující se letadla se pomalu měnila ve řvoucí postavy ďáblů.

Vzpomínky se mu zjevovaly náhodně, bez struktury a časové souvislosti. Najednou viděl interiér porodního sálu, i když on sám tam tehdy nebyl. Při synově narození zvracel na toaletě po bouřlivém mejdanu. Ale teď se tam ocitl, bylo tam krásně, vzdušně a ticho. Jeho život měl pokračování.

Zdravil se s lidmi, které znal jako autory. Procházel známými chodbami, viděl se, jak se miluje se svou ženou, která vypadala tak šťastně, jak ji ještě nikdy nespatřil.

Stál u řečnického pultu a lidi mu divoce tleskali. Nové chodby, schůzky, setkání. Vystupoval v televizi a všichni na něj pohlíželi s obdivem. Představoval si, že vášnivě píše a čte knihu za knihou, celé hromady papírů.

Ale když se na okamžik bolest zklidnila a do vědomí mu pronikl hukot letadel, napadlo ho, že viděl jen sebe, a ne to, co četl nebo napsal. V té krátké chvíli se zamýšlel, co to znamená.

Jasně cítil, že se začíná vzdalovat, nic mu už nemohlo ublížit. Byl na cestě od svého trýznitele, vítězil. Dokonce na něho chtěl plivnout, ale jediným výsledkem byl skřípavý zvuk a ještě strašnější bolest. Z temnoty se valil drak, změnil se v letadlo, které zahalilo fotbalové hřiště do hedvábných závojů a jeho syn se na to neklidně díval. Zamával mu, ale on ho neviděl, mával víc a křičel na něj, ale chlapec vypadal stále nešťastněji, až na protest kopl míč do vlastní branky. U police s knihami stála mladá žena, domlouvali se pohledem. Šli spolu dlouhou ulicí a nedočkavě si dávali najevo vzájemnou lásku, která neuznávala generační hranice. Na druhé straně ulice stály dvě nehybné postavy, jeho žena a syn, viděl je, zastavil se u nich a ženu políbil. Běžel lesní pěšinou, trénoval. Malá jehla mu pronikala kůží na hlavě, znovu a znovu. Během debaty na knižním veletrhu zvoní mobil, má dalšího syna, zátky šampaňského bouchají, ale když se vrátí domů, nikdo tam není. Znovu čte, a v posledním záchvěvu vědomí a pravdy ho napadá, že nic z toho, co napsal a přečetl, nemá žádný význam. Mohl klidně dělat cokoliv jiného.

Myslel na výhrůžku: „Nikdo tě neuslyší.“ Na to, že tomu nechtěl věřit. Na to, že se domníval… Poslední nával bolesti myšlenku vymazal.

Začal konec. Bolest mizí. Obrazy jsou zběsile rychlé, spěchají.

Účastní se demonstrace, policie ho ohrožuje obuškem. Stojí na letní pastvině, proti němu běží kůň. Do gumáku mu vlezla malá užovka a vplétá se mu mezi prsty. Otec roztržitě hledí na jeho obrázek obrovského hada. Po nebi plují mraky a vypadají, jako když se protahuje kočka. Na obličej mu stříká sladké mléko. Silná světlezelená tětiva ukazuje cestu a vede ho tmou.

A potom už nic a někde poslední myšlenka: Jak trapná smrt!

2.

Paul Hjelm byl přesvědčen, že existují i nehybná rána. A toto pozdně letní patřilo právě mezi taková, tím si byl jistý. Ani lísteček se na malých neduživých rostlinách na dvoře nepohnul. Dokonce v kanceláři, kde právě stál, nevířil ani prach a co horšího, stejně nehybný klid byl i v jeho hlavě. Prostě a krátce řečeno, na policii v Kungsholmu ve Stockholmu se toho rána nedělo vůbec nic.

O to hůř, že takový byl celý rok. Paul Hjelm patřil do policejní skupiny, která loni vedla vyšetřování takzvaných „vražd mocných“, kdy se sériový vrah cílevědomě snažil zlikvidovat elitu švédského hospodářského života. Protože případ úspěšně vyřešili, stali se regulérním týmem. Měli držet krok s novými formami zločinnosti, které zatím ve Švédsku ještě úplně nezdomácněly.

V tom byl problém. Žádný mezinárodní zločin se do Švédska v uplynulém roce nedostal, a proto stále narůstala kritika zbytečnosti Skupiny A.

Vlastně se ani Skupina A nejmenovali, označení je napadlo, když se před půldruhým rokem skupina narychlo tvořila. Formálně byli Speciální jednotkou Státní kriminální policie pro řešení zločinů mezinárodního charakteru. Takové pojmenování nešlo používat, všichni by se jim vysmáli, a tak neoficiálně pokračovali pod označením Skupina A. Bylo to také trochu komické, ale na druhou stranu docela sympatické.

Jenomže teď to vypadalo, že skupina nenávratně zmizí. Veřejní zaměstnanci bez zjevné náplně práce byli v současné spořivé době sotva přijatelní a speciální jednotka se zvolna začala rozplývat. Dostávali různé bezvýznamné úkoly a někoho občas půjčili do jiných oddělení. Přes snahu jejich formálního šéfa Waldemara Mörnera z vedení státní policie se zdálo, že jim brzy zůstane na první úspěšný zásah jen vzpomínka.

Nutně potřebovali pořádného sériového vraha. A to nejlépe mezinárodního.

Paul Hjelm bezmyšlenkovitě hleděl do tichého rána, díval se na malý žlutý lístek, který se chvěl ve vzduchu a pomalu se snášel na betonový dvůr. Jako by to bylo varování před přicházejícím uragánem. Probral se a narovnal. Z hřebíku na zdi si podal špinavé zrcátko na holení a zahleděl se na puchýřek na tváři.

Červený flíček se mu tam udělal už při pátrání po Vrahu mocných a jedna žena, která mu tehdy byla velice blízká, mu řekla, že vypadá jako malé srdíčko. Potom šli každý svou cestou a ta, co ji nahradila, tvrdila, že je to ošklivé.

Vzpomínal na dobu toho vyšetřování s lítostí. Bylo to zvláštní období, směs profesionálních úspěchů a osobních katastrof. A změn – bolestných, jak už bývají.

Opustila ho manželka Cilla. Zůstal sám s dětmi v řadovém domku v Norsborgu právě uprostřed nejdůležitějšího vyšetřování. Děti se musely o sebe postarat samy, zatímco on sám se stále hlouběji propadal do práce. Tehdy taky našel erotickou útěchu u kolegyně, i když se mu nedařilo rozluštit, co se mezi nimi skutečně stalo, a co si jen namlouval.

Čím víc se blížili chvíli, kdy vraha chytí, vím víc zapadal do vyjetých kolejí, jak si to jednou v nějakém lyrickém momentu formuloval. Vagóny zase vyrazily na trať a on se kousek po kousku vracel ke starému Hjelmovi. Cilla se vrátila, rodinný život se vrátil do normálu, jejich Skupina A a on sám byli prohlášeni za hrdiny a skupina si upevnila pozici. Požádal o normální pracovní dobu, s několika kolegy se spřátelil a kolegyně si našla jiného partnera. Zavládl klid a mír.

Ale nebylo ho až příliš? Za nějaký čas potom, co případ vyřešili, si uvědomil, že jeho trať se změnila v model vláčků, a to, o čem si myslel, že jsou širé dálavy a nekonečné nebe, byla jen podlaha pokoje, zdi a strop. Přímá cesta se ve skutečnosti stáčela do kruhu.

Současně s růstem pochybností o účelu existence Skupiny A narážel i na spoustu osobních otázek. Cítil stále víc, že jeho návrat do starých kolejí byl jen iluze. Jako by všechno kolem něj byly jen kulisy, které se můžou zřítit při prvním závanu větru.

Hjelm se stále pozoroval v zrcátku. Muž kolem čtyřicítky, středně plavé vlasy, typické pro Švéda, vyšší čelní kouty, nenápadnost. Kromě toho znaménka, se kterého právě strhl kousek kůže a namazal krémem. Vrátil se k oknu. Ráno bylo stále nehybné. Malý žlutý lístek ležel na stejném místě, kam před chvílí spadl. Na chráněný dvůr budovy se vítr nedostal.

Prostě potřebovali pořádného sériového vraha s mezinárodní působností, opakoval si a upadl do sebelítosti.

Cilla se vrátila, to je pravda. I on se vrátil. Ale ani jednou si otevřeně nepromluvili o tom, co kdo během odloučení cítil. Napřed na to pohlížel jako na známku ohleduplnosti, ale postupně poznal, že šlo o hlubokou trhlinu ve vztahu, kterou zamaskovali vzájemnou slušností. A jak to vlastně bylo s dětmi? Dannemu teď bylo šestnáct, Tově bude čtrnáct a někdy, když zahlédl jejich uhýbavé postranní pohledy, uvažoval, jestli neztratil jejich důvěru. Nepoznamenalo to podivné léto před víc než rokem rodinnou vzájemnost?

Vztah ke Kerstin Holmové, kolegyni, byl taky jiný. Několikrát za den na sebe narazili a bylo v tom napětí. Za vyměněnými pohledy se skrývala propast, které se snažili vyhnout, ale přesto tu byla. Ani přátelství s Janem-Olofem Hultinem, šéfem, a s kolegy Gunnarem Nybergem a Jorgem Chavezem nebylo jako dřív. Připadalo mu, že dětský vláček jezdí dokola stále rychleji.

Měl nepříjemné tušení, že jediný, kdo se skutečně změnil, je pouze on sám. Protože všechno kolem něho bylo jiné. Uvědomil si, že poslouchá hudbu, která pro něj dřív neexistovala, a že sedí jako přilepený u knih, o jejichž existenci před časem nevěděl.

Pohlédl na psací stůl, kde ležel CD přehrávač, a na rozedraný obal knihy.

Na cédéčku měl něco naprosto úžasného, Meditation od Johna Coltrana, poslední Mistrovu nahrávku, úžasné saxofonové improvizace i tichá modlitba. Kniha byla Kafkova Amerika, možná z jeho románů nejmíň známá, ale zato hodně zvláštní. Řetěz událostí, které nastartovaly okamžikem, kdy se mladý muž měl vylodit v newyorském přístavu. Protože zjistil, že si zapomněl deštník, vrátil se na loď. Paul Hjelm věděl, že na tuhle scénu nikdy nezapomene a že se mu vynoří z paměti i v hodině smrti.

Někdy knihám a hudbě dával vinu za svou vizi vláčkového modelu. Možná by byl šťastnější, kdyby viděl volné dálky a dlouhé přímky.

Znovu pohlédl na dvůr. Malý lístek ležel nehybně.

A najednou se bez varování zvedl ve spirále větru, který strhl další listy, žluté i zelené, a divoce s nimi zatančil kolem fasády domu. Stejně rychle se pak zase zklidnil a lístek znovu ležel na betonovém dvoře.

Rozevřely se dveře a vešel Jorge Chavez. Třicetiletý energický muž s ním sdílel kancelář, a Hjelm si připadal o celá desetiletí starší. To si přiznal. V poslední době byl Chavez jeho nejlepším přítelem. Do Skupiny A ho převeleli ze Sundsvallu. Sám se nazval černým fízlem z Norlandu. I když vlastně pocházel ze Stockholmu. Byl synem chilských přistěhovalců. Hjelm nikdy nepochopil, jak Chavez mohl zvládnout fyzické požadavky pro přijetí na policejní vysokou školu. Měřil jen sto sedmdesát centimetrů. Na druhou stranu patřil mezi nejdrsnější policajty v zemi – v každém případě byl nejenergičtější ze všech, které Hjelm znal. A navíc to byl elitní jazzový hráč na kontrabas.

Chavezova malá postava se nehlučně zasunula za část dvojitého psacího stolu, Chavez uvolnil pouzdro služební pistole, pečlivě ji zkontroloval a pak si oblékl letní bavlněné sako.

„Něco se děje,“ řekl.

Hjelm ho trochu nerozhodně napodobil.

„Jak to myslíš?“

„Těžko říct. Ale během půl minuty uslyšíme Hultina, vsaď se.“

Paul Hjelm potřásl hlavou. Pohlédl na cédéčko a knihu na stole a naposled se ještě podíval na žlutý lístek na dvoře. Cítil, že obživl, čas dostal nový tvar.

Z interního telefonu zazněl úsečný hlas, který patřil operativnímu šéfovi Skupiny A, kriminálnímu komisaři Janu-Olovu Hultinovi:

„Rychle, nástup. Všichni. Okamžitě.“

Hjelm si natáhl kožené sako přes pouzdro s pistolí a oba spěchali do místnosti, které před časem dali jméno „Bojová centrála“ a která, jak Hjelm z celého srdce zadoufal, se jí znovu stane.

Na chodbě se prudce otevřely jedny dveře a uhodily Chaveze rovnou do nosu. Tak se vynořil Viggo Norlander a ani si toho nevšiml. Ve skupině patřil k nejlepším znalcům paragrafů a uměl se změnit ve „zlého muže“. Po úspěšné honbě „Vraha mocných“ vyměnil staré obnošené obleky za moderní úpletové košile a kožená saka.

Zbytek skupiny už byl na místě, když Norlander a Hjelm dorazili. Chavez vešel hned po nich a držel si na nose kapesník. Ze stupínku v malé anonymní zasedačce se na něj komisař skepticky podíval. Vypadal jako vysloužilý unavený kantor, na kterého zapomněli s penzí. Malé brejličky seděly tam, kde měly, ale na mohutném nose vypadaly jako výrůstek. Oči měl mdlé, snad mu jen trochu škubalo v koutcích. Odkašlal si.

Celá skupina byla na placu. Všichni přišli do práce brzy, aby taky mohli brzy odejít, a nikdo právě nikam nebyl poslán na výpomoc. Gunnar Nyberg, Arto Söderstedt a Kerstin Holmová seděli vpředu. Nyberg a Söderstedt patřili ke stejné generaci jako Norlander a byli tedy o pár let starší než Hjelm a o mnoho let starší než Chavez. Holmová se věkem řadila mezi dva poslední. Byla to jediná žena ve skupině, tmavovlasá malá Göterborčanka s pokrčeným nosem. Měla dost společného s mohutným silákem, s nímž seděla v kanceláři – Gunnarem Nybergem. Oba zpívali ve sboru a nevadilo jim, když byli v práci přistiženi při nácviku. Brutální svalovec Nyberg měl hodně pestrou minulost. V současné době to byl spíš plachý muž středního věku, skvělý zpěvák, nedbale oblečená hora masa, která si ale, když bylo třeba, uměla připomenout minulé časy. To předvedl během honičky na „Vraha mocných“, kdy se, postřelený do krku, vypořádal i s jedoucím autem a zastavil ho.

Söderstedt byl ve skupině jediný švédský Fin, dřív skvělý advokát, kterého přemohlo svědomí. Pracoval nejradši sám a svými metodami.

Norlander, Chavez a Hjelm se usadili. Hultin se ozval jako obvykle neutrálním hlasem: „Jeden švédský občan byl zavražděn v USA. Ne kdekoliv, ne kýmkoliv a ne jakýkoliv občan. Byl to známý švédský literární kritik a před několika hodinami ho našli na newarském letišti nedaleko New Yorku. Bestiálně ho umučil sériový vrah, aktivní už před řadou let. To s námi ovšem nemá co dělat.“

Teď zřejmě nastala chvíle pro přestávku, na kterou Hultin nikdy nezapomněl.

Pak pokračoval: „Náš problém je v tom, že tenhle nebezpečný vrah je na cestě k nám.“

A zase malá přestávka, teď trochu napjatější.

„Podle informací FBI se vrah právě nachází v letadle SK 904, které za necelou hodinu, v 8.10 přistane na Arlandě. V letadle sedí sto šedesát tři pasažérů a policie z New Yorku nás ještě neinformovala, kde kdo sedí. Takže zatím jsme na nule, pokud jde o identitu vraha. Vzhledem k tomu, že FBI uniká už dvacet let, na tom není nic divného. Zřejmě doufají, že než letadlo přistane, podaří se jim zjistit jméno, pod kterým cestuje. Máme volnou přímou linku na speciálního agenta Larnera v New Yorku a musíme mít dva paralelní plány.

Zaprvé: dozvíme se včas jméno, a to znamená riziko, že dojde ke střetu.

Nebo nám to včas neřeknou a my musíme mezi sto třiašedesáti cestujícími vyhmátnout vraždícího šílence, o kterém víme jenom tohle: běloch, muž, pravděpodobně starší než čtyřicet pět let.“

Hultin se zvedl a zatáhl zip staré bundy přes pistoli v pouzdře. Naklonil se k posluchačům.

„Je to úplně jednoduchý,“ řekl tiše. „Jestli se nám to nepodaří, dostane se do Švédska první opravdový americký sériový vrah. Bylo by lepší, kdybychom se tomu vyhnuli.“

Těžkým krokem se vydal k čekající helikoptéře, ale ke svým inspektorům se obrátil s poslední moudrostí: „Svět se zmenšuje, dámo a pánové. Už je skoro docela malý.“

3.

Nezměrné ticho přinášelo vlny rozkoše. Cítil, že se jí nikdy nemůže nasytit. Venku se rozlévala nekonečná prázdnota, Země byla bezvýznamnou tečkou. Jako plivanec na obrovském nedotčeném bílém archu, nebo kaňka v protokolu, která mohla zničit božský záměr.

Jen slabé plexisklo ho oddělovalo od nicoty bez konce, jejíž součástí se stal. Souložil s ní božskými houpavými pohyby. Obrazy mizely, vzdalovaly se, zamýšlel se nad nimi a slabý úsměv mu zůstával na rtech.

Představoval si, že vchází do sklepa. Teď to nebyly obrazy, ale spíš vyprávění s logickou strukturou. A i když věděl, že brzy znovu zmizí, vychutnával si jejich dokonalost, čisté naplnění.

Byl na cestě.

Šel do sklepa, o kterém předem nevěděl, že existuje. Procházel tajnou cestou šatníkem. Cítil sladce prašný vzduch. Tiché, nekonečné schody s vlhkým zábradlím. Všechno následovalo zákonitě za sebou. Když mohl pohlédnout nahoru a schod za schodem kráčel do hluboké tmy, bylo všechno nepochybně logické. Byl vyvolený.

Kruh se musí uzavřít, a to musí udělat právě tady a teď, a potom může jít znovu od začátku.

Schody ho vedly dál. Mizí světlo. Šel stále pomaleji, na chvíli se zastavil, ticho ho uspávalo. Srovnával nedokonalé pohyby křídla letadla s perfektním kolébáním věčnosti.

Pak zahlédl světlo, které vedlo jeho poslední kroky. Jako světlý rám tmavé ikony, světlejší než cokoliv jiného, se linulo škvírami kolem dveří. Byla to záře, která mu ukazovala cestu. Zlatý rám kolem příštího uměleckého díla.

To, které teď musí dokončit.

Pootevřel dveře do tisícileté říše.

Za oknem zářila Velká medvědice a Malý medvěd.

Tonight we can offer you the special SAS Swedish-American long drink for a long night’s flight, sir. Zaslechl sametový hlas letušky, ale to už spal.

4.

Skupina A vzlétla v helikoptéře ze startovací plochy na střeše budovy policie ve středu třetího září v 7.23. Sedm inspektorů opět tvořilo tým, o kterém se myslelo, že už skoro neexistuje. Na okamžik Hjelmovi připadlo, že to všechno jen předstírají, ale ta myšlenka rychle zmizela a on se soustředil na příští úkol. Stejně jako ostatní.

Seděl vklíněný mezi lehce funícím mohutným Gunnarem Nybergem a o to subtilnějším Artem Söderstedtem. Proti němu se tiskla drobná snědá Kerstin Holmová mezi Vigga Norlandera, mohutného chlapa středního věku, a mladého Jorgeho Chaveze. Mezi oběma řadami seděl na bobku Jan-Olof Hultin a kolem sebe měl imponující množství papírů. Dřepěl v nepohodlné pozici, která se pro šedesátiletého muže nehodila, i když rovnováhu držel dobře. Upravil si brýle na monumentálním nose a pokusil se překřičet hluk helikoptéry.

„Bude to hodně těžké, tahle záležitost. Letištní a městská policie jsou na místě. Pistolníci už nějakou dobu pobíhají po letištních halách a děsí cestující. Doufám, že teď už budou pryč. Náš protivník se před ničím nezastaví, to je jasné,“ pokračoval Hultin. „Je to dobře naprogramovaný stroj na vraždění. Jestli začne mít nějaké podezření, riskujeme krvavou lázeň a drama s rukojmími a obecně worst case scenario. Takže musíme reagovat opatrně.“

Zalistoval svými papíry.

„V letadle je sto padesát cestujících a těžko je můžeme zahnat do haly a kontrolovat jednoho po druhém. Určitě bychom tím několik z nich připravili o život. Takže platí: pečlivá kontrola pasů pod naším dohledem, to přirozeně, extrémní pozornost věnovat osaměle cestujícím mužům středního věku, těch tam pár bude, protože jde o typický let bussines class.

Letištní kontrola opatřila speciální kamery, kterými budou pasoví kontroloři průběžně fotografovat všechny pasové fotografie. Nebudou tam sami, my budeme v pozadí. Nikdo si vás nesmí všimnout. Na mou žádost už snížili počet kontrolorů na dva, což znamená, že proud cestujících bude omezený a my budeme mít víc času. U pasové kontroly bude Kerstin a Viggo. Přesnost, pozornost a opatrnost je nutná. Reagujte jen v případě silné indicie, jinak udržujte kontakt vysílačkou. Cesta mezi bary a butiky by neměla být příliš riziková, není tam žádný východ. V transitní hale budou policisti pod vedením Arta. Ty, Arto, tedy půjdeš k aktuálnímu vchodu, kde už na tebe čekají. Postarej se především o to, aby všichni byli nenápadní. Jedním z úkolů je dohlédnout, aby nikdo z cestujících nezmizel. Pošli policajty v civilu na toalety i do butiků a všech dostupných místností. Není jich tak moc. Tvoje práce bude v tom, že cestující dovedeš k pasové kontrole. My ostatní se rozptýlíme ve vstupní hale a před ní, protože pokud se něco přihodí, tak si myslím, že právě tam, všechno tomu nasvědčuje. Budeš fungovat jako pastýř.“

„Přistane současně i nějaké další letadlo?“ zeptal se Arto Söderstedt svou zvonivou, málem přehnaně zpěvnou finskou švédštinou a pohlédl dolů na přeplněnou dálnici E4, kterou shora sledovali. „Pastýř černých ovcí,“ tiše dodal. Zaslechl ho jen Hjelm a překvapeně se na něj podíval.

Hultin znovu zalovil v papírovém moři.

„Ne, současně žádná další přistání.“

„A co ti ozbrojení chlapi?“ zeptal se Nyberg.

„Budou v pohotovosti, ale zúčastní se, jen když je přivoláme.“

„Tapo?“ poznamenal Söderstedt.

Označoval je vždycky zkratkou tapo – Tajná policie. Práce Skupiny A se dotýkala jejich práce, a proto neustále museli předcházet různým nedorozuměním a konfliktům. Všichni si ještě dobře pamatovali minulé vyšetřování, při kterém Tapo sabotovalo jejich úsilí.

„Asi tam budou,“ připustil s povzdechem Hultin. „Ale protože se od nich nikdy nic nedozvíme, budeme se chovat, jako by tam nebyli. Jak víte, z příletové haly vede pouze jeden východ, který se rozvětví ke dvěma kontrolám před hlavním vstupem. Potřebujeme tam mít dva muže, na každé straně jednoho. Zajistí to Gunnar a Jorge. Já a Paul se budeme vyskytovat někde u pásu pro zavazadla, abychom měli přehled o vstupní hale. Takže budeme mít čtyři fáze kontroly: první vstup – Arto s tamními policisty, pasová kontrola – Viggo a Kerstin, vstupní hala – Paul a já, a nakonec východ – Gunnar a Jorge. Je to všem jasné?“

„Plán je jasný,“ ozval se Hjelm. „Otázkou zůstává, jak bude úspěšný při setkání se stovkou namazaných pasažérů.“

Hultin nechal poznámku bez povšimnutí a pokračoval: „Stavíme na tom, že budeme moct rychle přejít od plánu A k plánu B. Pokud dostaneme jméno, pod kterým náš muž z USA letí dřív, než cestující dojdou k pasové kontrole, zaměříme se tam. V tom případě ho musíme zajistit přímo na místě – pokud ovšem svou identitu nezměnil ještě v letadle. Je to jasné? Hlavní zodpovědnost je na Viggovi a Kerstin. To je plán B. Zatím ale jedeme podle plánu A – nemáme ani tušení, kdo to je. Teď je… 7.34, a každým okamžikem…“ – v tom se ozval jeho mobil se směšnou dětskou melodií, kterou rázně vypnul – „se ozve speciální agent Larner.“

Přijal hovor a odvrátil se. E4 se nyní vinula mezi pozemky zahalenými výfukovými plyny, po nichž se sem tam pohyboval statečný traktorista. Byl jasný den pozdního léta, jímž prolínal těžko popsatelný nádech přicházejícího podzimu. Léto končí, pomyslel si odevzdaně Hjelm. Do Švédska přichází podzim, pokračoval jeho vnitřní hlas pateticky.

Za plochou polí se v dálce objevil ohavný komplex budov.

„To je už Arlanda, viďte?“ poznamenala Kerstin Holmová.

„O tom nepochybuj,“ potvrdil Arto Söderstedt.

„Takže nám zbývá asi pět minut,“ ozval se Gunnar Nyberg.

„But why?“ zahulákal najednou Hultin. Pak ještě chvilku poslouchal a hovor ukončil.

„Ne,“ ozval se. „Nedokázali to jméno vypátrat. Zdá se, že vrah odřekl let jménem toho zavražděného Švéda a vzápětí o místo požádal sám, i když ovšem pod falešným jménem. V každém případě ho potřebujeme znát a já nechápu, proč to tak zatraceně dlouho trvá, než zjistí posledně nahlášeného cestujícího. Takže zatím platí plán A.“

Helikoptéra odbočila od dálnice nad arlandské lesy. Přistáli na mezinárodním letišti o dvacet čtyři minut dřív než let SK 904 z New Yorku, a o pět minut později už byl každý na svém místě.

Chavez hlídkoval před hlavním vchodem na letiště. Vmísil se mezi zatím ještě nevelkou skupinu turistů a sedl si na lavici poblíž automatu na Coca-Colu. Odtud měl nerušený výhled na oblast, za kterou byl zodpovědný, zadní část východu od pasové kontroly. Rozhlížel se jako ostříž. Jeho ambice byly jako obvykle vysoko nad maximem.

Asi o půl minuty později se objevil Gunnar Nyberg, který pociťoval následky letu hůř než ostatní. Sedl si ke stolku a obličej, pokrytý studeným potem, obrátil jak k Chavezovi, tak ke druhé polovině východu. S pocitem, že potřebuje doplnit energii, si objednal plechovku energetického nápoje pro sportovce, který znal z doby dřívější kariéry bodygarda. Vypil jedním douškem celý obsah a došel k přesvědčení, že v současné době se nápoje ředí vyždímaným potem ze sportovních triček. Snad nastolil správný poměr tekutin, ale v každém případě se mu znovu udělalo špatně.

Mezi cestujícími bylo snadné postřehnout kvintet kolegů. Hultin se zastavil u zjevně nervózních zaměstnanců pasové kontroly a prohodil s nimi pár slov. Pak se postavil do stočené řady před směnárnou, odkud měl dobrý přehled. Zbytek skupiny šel až za pasovou kontrolu, kde se od nich odpojil Hjelm. Uvědomil si, že nevěřícně zírá na stojící zavazadlový pás. Málokdy policajt vypadá tak hodně jako policajt, a čím víc se snažil, aby to skryl, tím víc to bylo vidět. Když cítil, že mu v hlavě varovně bliká modré světýlko, začal jejich hru pokládat za ztracenou a ulevilo se mu. Sedl si na lavičku a listoval v nějaké brožuře, ale její obsah mu zůstal utajený.

Vpředu u pasové kontroly se k Norlanderovi a Holmové připojil vedoucí kontrolorů a všichni si sedli na nepohodlné stoličky vzadu ve stínu. Zvenku nebyli vidět, a pokud by si jich někdo všiml, nepokládal by to za nic nenormálního. V klidu tam čekali na zemětřesení.

Zbýval poslední. Arto Söderstedt se protlačil přes kontroly a proplétal se mezi roztroušenými čekajícími pod eskalátory v tranzitní hale. Nemusel ani sledovat směrovky, aby správně určil, kudy cestující půjdou. Rychle shromáždil několik policistů a rozestavil je. Bleskově zjistil, že toalety jsou jediné opravdu oddělené místo, poslal tedy na každý záchod jednoho muže a dohlédl, aby byli i v místnosti pro personál. Zbývaly ještě bezcelní butiky, bary a kavárny. Všiml si jednoho strážníka, kterému se poštěstilo naprosto nesmyslně postavit k barovému pultu, což bylo hodně odvážné, protože tam byl první v dosahu střel.

V tranzitu bylo zatím relativně prázdno. Söderstedt se usadil a čekal. Kolem se sem tam pohybovali pasažéři z dřívějších letů.

Nic se nedělo, a tak si Arto Söderstedt upravoval malé sluchátko, zasunuté v uchu. Měl vždycky pocit, že mu zajede příliš hluboko, až do mozkových závitů. Na tabuli začalo blikat osudové „přistání SK 904 New York“. Podíval se k panoramatickému oknu po pravici a viděl, že obrovské letadlo roluje po ploše. Stiskl tlačítko u pásku kalhot, odkašlal si a oznámil: „Je tady.“

Zvedl se, upravil si vázanku, přehodil řemen tašky přes rameno a vyčkával se zavřenýma očima. Děti se mu protahovaly kolem nohou a rodiče je víc nebo míň rozčileně okřikovali. Zkušený stevard se je s nacvičeným úsměvem snažil udržet v klidu.

Mlčel a sotva si ho vůbec někdo všiml. Nepřitahoval pozornost a tak to bylo vždycky.

Řada postupovala rychle uličkou letadla, spojovací můstek kovově duněl a pohupoval se.

Sestoupil na pevnou zem. Byl na místě.

Tady se uzavře kruh.

Teď opravdu začne.

Je zajímavé, kolik obličejů dokáže mozek rozlišit, než mu začnou splývat. Söderstedt si pomyslel, že jeho hranice je někde u padesáti. Nakonec se proud cestujících z letadla stal jedinou anonymní šedou masou. Většinou to bezpochyby byli osamělí bílí muži středního věku a všichni skoro stejní. Ta spousta lidí se téměř jednolitě valila halou. Někteří odbočili na toaletu, a rychle se znovu vrátili, jiní nahlédli do některého butiku, další si koupili kávu a něco k tomu a pokazili si chuť u pokladny. Několik mužů se postavilo k barpultu a snažili se konverzovat s překvapeným Adolfssonem, který vypadal jako vosková figurína.

Turistická atrakce, napadlo Söderstedta.

První cestující z New Yorku už došli ke schodišti, které vedlo k pasovým kontrolám.

„Už jdou,“ ozval se a připadal si jako jediný, kdo se vyhnul nebezpečí.

Ve sluchátku Kerstin Holmové to slovo zaznělo jako výzva k boji. Právě si v duchu sestavovala výpověď, ke které daly důvod hlasitě unikající větry kontrolora. U něčeho takového být nemusí. Ale v tom do polomatné skleněné tabule začaly nahlížet americké jeptišky a plyny se rozptýlily. Kontrolor elegantně každý pas přiložil k maličké kameře spojené s počítačem a ofotografoval ho, aniž si toho kdo všiml. Fotografie a jméno se okamžitě uložily. Když nic jiného, tak budou mít aspoň vrahovu fotografii. Obličej za obličejem procházel kolem a Kerstin v každém úsměvu i v každém zívnutí se snažila poznat bezcitného vraha. Moc se jí to nedařilo.

Koutkem oka zahlédla muže, který jen s nechutí vytáhl doklady a málem se začala dovolávat Hultinovy pozornosti, ale jinak se stále nic nedělo.

Místo, kde hlídkoval Viggo Norlander, bylo docela jiné. Na rozdíl od ostatních ze Skupiny A prožil minulý rok krásně. Potom co se během honby na Vraha mocných propadl skoro až na dno a málem ho ukřižovala estonská mafie, dostal jeho staromládenecký život nové dimenze. Začal znovu trénovat, podstoupil operaci hlavy a znovu se obrátil k půvabné části lidstva. Postižené ruce se staly jeho předností. A protože na rozdíl od Kerstin zakotvil u mladé pasové kontrolorky, začal se jí neodolatelně dvořit. Dala mu jasně najevo, že jí jeho nabídky nejsou proti mysli.

Když se blížili cestující, na vteřinu na ni zapomněl. Zvedl se mu adrenalin a viděl sériového vraha v každém příchozím. Když Hultinovi nahlásil třetího podezřelého, osmnáctiletého mladíka černého jako uhel, dostal důraznou důtku a napomenutí, aby posuzoval pozorněji. Seděl několik minut ublíženě, když spatřil dobře oblečeného pětačtyřicátníka, který s nonšalantním úsměvem předal kontrolorce svůj pas. Ta ho ofotografovala spolu se jménem Robert E. Norton. V tom muž koutkem oka zahlédl Norlandera, úsměv mu okamžitě zvadl, začal rychle mrkat a rozhlížet se kolem sebe. Vzal pas a nasadil rychlost.

„Mám ho,“ zařval do mikrofonu. „Mizí,“ pokračoval trošku protimluvou, rozrazil dveře a halou se hnal za ním. Norton běžel, jako by měl vrtuli, a taška mu tvrdě narážela do těla. Norlander letěl ještě rychleji. Odstrčil dámy, které mu stály v cestě, šlápl na nohy několika dětem a rozbil pár lahví dopravených z bezcelního prostoru. Norton se zastavil a v divokém zoufalství se rozhlížel kolem sebe. Hjelm se zvedl z lavičky, odhodil nepřečtené brožury a vyrazil proti němu. Pohled na běžící policisty s nejasným posláním byl pro Američana nesnesitelný. Začal točit kabelou nad hlavou, skočil stranou a vyrazil po stojícím pásu na zavazadla. Tygřím skokem doskočil na dopravník a Norlander ho okamžitě následoval. Hjelm neskákal, ale opatrně se svezl po okraji. Uvnitř skladu zavazadel viděl, že Norlander Nortona pronásleduje mezi vysokými hromadami kufrů a tašek. Norton je začal házet na Norlandera, který hluboce zavrčel, vrhl se na něj a dostal kufrem přes nos, až se otočil. Norton se uvolnil a rozběhl se zpátky. Zatím co se Norlander stavěl na nohy, muž se blížil k Hjelmovi, který opatrně vyčkával. Vběhl mu přímo do náruče, začal znovu točit taškou a podařilo se mu trefit Hjelma. Odhodil ho dozadu, ale vypadalo to, jako by se Hjelm obrátil přímo ve vzduchu a dopadl na něj. Norlander na ně skočil a zkroutil mu dozadu ruce. Klekl na něj koleny. Hjelm si držel krvácející ústa a druhou rukou vysypal Nortonovu tašku. Vykulil se balíček hašiše. Současně oba policisti slyšeli ve sluchátkách Hultinův hlas: „Dostali jsme od FBI jméno. Okamžitě přejděte z plánu A na plán B. Náš muž cestuje pod jménem Edwin Reynolds. Opakuji: Edwin Reynolds. Ten, co ho honíte po vstupní hale, není Reynolds a zřejmě s případem nemá nic společného. Okamžitě ho pusťte a vraťte se na pozice. Letištní policie se o něj postará.“

Bočními dveřmi se vrátili k Norlanderově kontrolorce, Hjelm převzal iniciativu a zahřměl na ni: „Rychle! Už tu prošel Edwin Reynolds?“

Norlander znovu klesl na sedátko, Hjelm si sedl na zem. Zavřeli dveře, funěli a lízali si rány. Třeba je ještě naděje. Zatím prošla sotva polovina cestujících.

Tak uvažovali oba hrdinové a pod rouškou testosteronu zapomněli, že ve skupině fungují i estrogeny.

Ve sluchátkách se ozval hlas Kerstin Holmové.

„Před jedenácti minutami mezi prvními prošel Edwin Andrew Reynolds.“

Na několik nekonečných vteřin zavládlo ticho. Potom se ozval Hultin.

„Dobře. Ukončete pasové kontroly. Nepusťte nikoho ven. Identifikujte každého, kdo je na letišti. Přirozeně diskrétně. Oficiálně hledáme pašeráky drog. Nasadíme všechny zálohy. Rychle! Požádám, aby se v blízkosti letiště uzavřely silnice. Kerstin, máš jeho fotku? Jak vypadá?“

„Fotka je bohužel hodně špatná. Nejspíš to je blonďák.“

„Nevšimla sis ty nebo kontrolor něčeho zvláštního?“

„Ne, bohužel. Ale za těch jedenáct minut se už asi dostal hodně daleko.“

„Dobře. Tak se do toho dáme.“

Norlander si oddechl. To, že šlápl vedle, zjevně nebylo rozhodující. Hjelm se zvedal s přesvědčením, že Norlanderův pocit ulehčení je skoro zločin.

Před budkou pasové kontroly se sešli s Kerstin. Její pátravý pohled se spojil s jejich.

Byli všude. Bílí muži středního věku. Museli čekat. Pistolníci se vyvalili ze všech letištních skrýší jako červi z mrtvého těla a obsadili letiště.

Hjelm proběhl celnicí. Koutkem oka zahlédl, že Gunnar Nyberg drží několik pasů skupiny bělochů. Sportovní bundu měl zapnutou až ke krku.

Vyběhl na ulici a pozoroval přeplněný chodník. Letištní autobus mizel za rohem. Taxíky se jen rojily. Všechno zkontrolovat bylo nemožné.

Běžel dál po chodníku. Desítka možných sériových vrahů ho pozorovala a bez protestu se nechala legitimovat. Zatímco prohlížel pasy, jeho obava se vtělila do slov, která nešlo vyslovit.

Najednou vedle něj stál Hultin a oba si četli v očích stejnou myšlenku. Je venku.

Hultin na Hjelma hleděl o vteřinu déle. Protiváhou neoficiálnímu přikývnutí byl Hultinův drsný tón: „Tak pokračujem. Nestůj tu a hejbni sebou!“

Hultin zmizel a Hjelm se ještě okamžik nehýbal. Sáhl si na rty a překvapilo ho, že na nich má krev. Obrátil obličej k temným mrakům a nechal na něj padat studený déšť.

Do Švédska přišel podzim.

Table of Contents

Titulná strana

1.

2.

3.

4.