Klára A. SAMKOVÁ

Ukážka z elektronickej knihy

Vydavatelství BLINKR

Praha 2014

Věnuji své mamince a své dceři – mým nejlepším

společnicím – a svému domovu – Evropě…

DŮLEŽITÁ POZNÁMKA: rozsáhlý soubor fotoilustrací k této knize jsou

k dispozici na webu vydavatelství: www.blinkr-knihy.com/fotogalerie

© Klára A Samková

© Vydavatelství BLINKR s.r.o. 2014

© Foto: osobní archiv Kláry A. Samkové

© Obálka: Filip Šimonek

ISBN 978-80-87579-36-7

ISBN e-knih:

ISBN 978-80-87579-37-4 (platí pro formát EPUB)

ISBN 978-80-87579-38-1 (platí pro formát MOBI)

O MÉ MÁMĚ

Že je jeho rodič cvok, vám řekne každé dítě, zejména pak nachází-li se mezi zhruba jedenáctým a devatenáctým rokem svého života. Psychické ochoření rodiče má naštěstí pouze dočasný charakter, a tak se dítě po dvacátém roce života s předkem již vcelku rozumně dohovoří. Od pětadvacátého potomkova roku pak rodič zmoudří dokonce natolik, že je možno svěřit mu do „opatěry“ i své vlastní dítě. Pravda, mezi jedenáctým a devatenáctým rokem věku vašeho dítěte dojde sice u vašich rodičů k recidivě záchvatu šílenství, avšak oproti tomu, co jste s těmi nebožáky zažívali vy, když jste byli v letech svých dětí, je to přímo selanka. Nu, a potom jde život dál a když už se zdá, že jsou vztahy s rodiči definitivně dobré, předkové úplně nezodpovědně ulehnou na kremační rošt a je to takříkajíc v pytli.

Moje milovaná maminka pochopitelně nebyla a není výjimkou, neb i ona byla a je cvok. Pozoruhodné ovšem je, že to o ní neříkám jen já, a to dokonce i ve svých padesáti letech, ale i tisíce dalších bývalých dětí, které mezi svým čtrnáctým až devatenáctým rokem prošly jejíma kantorskýma rukama. Taková homogennost názorů na jednu jedinou osobu už stojí za podrobnou analýzu.

Že je paní profesorka dějepisu a češtiny šílenec, odsvědčí každý, kdo máminy výchovné metody pocítil na vlastní kůži. Například i v jí suplovaných hodinách fyziky vyžadovala znalost Desatera, byť jako alternativu se student mohl naučit čtrnáct zásad mladého komunisty. Vznášením těchto nekompromisních požadavků obírala studentstvo o čas, který mohlo věnovat nakloněným rovinám a vznětovým motorům. A když už bylo odsuplováno, chodívala máma studenty z látky, kterou s nimi probrala, přezkoušet. Když neuměl, dožadovala se u řádného vyučujícího, aby danému studentovi udělil v rámci fyziky nedostatečnou, neb v „její“ fyzice se probíralo něco, co žák posléze neuměl. Navíc k dotyčným průpovídkám vyžadovala, aby student ukázal na mapě, kde citované výroky vznikly, a o daných zemích, tedy starověké Palestině a velké zemi Sovětů, stručně pohovořil.

Mapy byly máminou pomůckou snad i při biflování větných rozborů a uplatnily se zejména v dějepise.

Studenti nemohou zapomenout na hodiny, v nichž si stoupla na katedru a oni museli poznat, kterou antickou sochu znázorňuje. Diskobolos byl super. Zvládla i Laokoona, což je pozoruhodné, neboť se jedná o sousoší. Jak zobrazovala Artemis z Efesu, na to jsem nikdy nesebrala odvahu se jí zeptat, avšak dle hodnověrných zpráv bylo předmětem zkoušení, kdeže se ten Efes vlastně nachází. Věděl málokdo.

Že je moje máti osoba, od níž se lze nadít všeho, si vyzkoušeli její žáci ve slavném okamžiku bramborové brigády, v němž paní profesorka rozhodla, že budování již bylo dosti a je zapotřebí žít kulturně. Pročež šestnáctileté studentky střední zahradnické školy hromadně vyvedla do místního biografu na Bergmannovy Scény z manželského života. Zděšení z obsahu filmu zavládlo všeobecné a vše dopadlo na polodětské dušičky divaček bez úhony jen proto, že po návratu z kina byla ubytovna již zamčená a bylo nutno se do ní dostat přes vysoký železný plot. Nastala tedy další, podstatně zábavnější atrakce než film, neboť paní profesorka promptně plot přelezla, vykasavši si sukénku. Neb byla dáma a kalhoty nosila pouze za účelem sportování. A to, dlužno říci, bylo méně než zřídka. Jediným sportem, který máti provozovala po celý svůj život, bylo cestování. Myslím, že je měla v oblibě i proto, že cestovat bylo možno v sukni.

Jednou za čas se objevil ve třídě student, který s rodiči získal devizový příslib a probendil jej v Řecku. Ten pak měl – pokud se uvolil k výkladu, že Řecko skutečně existuje a probírané památky se v něm doopravdy nacházejí – jedničku z kteréhokoli matičkou učeného předmětu po celý školní rok.

Psala se totiž léta sedmdesátá a osmdesátá a o cestování – zejména do imperialistické ciziny – se mohlo lidem, s nimiž se má rodina stýkala, jen zdát. Vesměs to byli státně nespolehliví živlové, takže bez šance na povolení k výjezdu. O žactvu na velmi neprestižních učilištích, na něž byla maminka kvůli svému postoji ohledně poskytnutí bratrské pomoci spřátelenými armádami odsunuta, platilo totéž. Buď to byly děti jihomoravských zemědělců anebo prominentních disidentů. Jelikož jsme žili v Brně, byly na tom děti z vinařských rodin obvykle finančně nepoměrně lépe než jejich kantoři, o disidentských dětičkách nehovoře. Už těch peněz vskutku nebylo mnoho.

PRVNÍ CESTY

K prvnímu z našich rodinných výletů, na který si pamatuji, došlo v červenci roku 1968, kdy se nakrátko otevřely hranice. Zajeli jsme daleko předaleko, až k Innsbrucku, kde nás do své staré rodinné vily pozvala jistá malířka, které máma dělala v Brně kurátorku výstavy. Bylo mi šest a s údivem jsem pozorovala, jak je každá benzínová pumpa úplně jinak barevná. Patřilo to k mým největším zážitkům z cesty a vysvětlení, jehož se mi ohledně tohoto zvláštního jevu dostalo – totiž, že každá pumpa patří jinému majiteli, a sice jiné společnosti – zcela vyčerpalo moji intelektuální kapacitu pro celou cestu tam i zpět. Cesta se mi zdála úplně nekonečná. Na třítýdenní pobyt v Lansu na úpatí Patschelkofelu se na rozdíl od toho pamatuji jen velmi zběžně. Do Igls jsme s mámou chodily hrát minigolf. Táta mezitím lezl po horách s Gerem, což byl manžel oné malířky. Pikantní na této dvojici bylo, že zatímco ona byla potomkem Bedřicha Engelse, její muž byl z Bismarckovy přízně – takže je vcelku pochopitelné, že se nakonec přece jen rozvedli. Gero ovšem působí coby profesor římského práva na univerzitách v Lipsku a Aberdeenu, takže mu občas mávám alespoň v duchu, když čtu jeho články k recepci římského práva.

Když padly v devětaosmdesátém závory, byl Innsbruck prvním místem, kam jsem se vypravila. Starý dřevěný kříž u cesty mezi Lansem a Igls, u něhož se odbočovalo na příjezdovou cestu k vile přátel mých rodičů, tam stále stál. Zdálo se mi podivné jen to, jak rychle jsme z Prahy do Innsbrucku dojeli. Seděla jsem na terase vily svého dětství, hleděla do údolí Innu a poprvé jsem si uvědomila, že vzdálenost není jen otázkou kilometrů, ale především mentálního odstupu. Léta mého dětství a dospívání mohl být Innsbruck klidně třeba na Marsu. Jevil se nedostupný úplně stejně, i když byl po celou dobu na stejném místě, obklopen majestátními Alpami.

V době, kdy jsem mohla o Innsbrucku jen snít, jsem si byla jistá, že já sama se nikdy nepodívám nejen do tohoto města, ale ani nikam jinam. Své toulavé boty jsem proto z Brna směřovala na milovanou Pálavu a když jsem ji celou prošla, opřela jsem se zády o zeď kostelíka svatého Šebestiána stojícího na nejposlednějším pálavském výběžku a dívala se daleko do dunajské nížiny. Když bylo „průslyšno“, zdálo se, že je slyšet i zvony od svatého Štěpána ve Vídni. Což bylo další ze zapovězených míst. Namísto do centra bývalého mocnářství jsem se vydala kolem tehdy zcela zpustlého židovského hřbitova – zpátky do života reálného socialismu.

Protože však moje máma byla ženou činu, která se odmítala smířit s omezeními, jež jí doba kladla, rozhodla, že rodina bude cestovat stůj co stůj, a to tam, kam to jen bude možné.

Občas zmizelo něco z rodinných starožitností a vyrazilo se. Prvním cílem se stala Budapešť, pro dítě vhodně doplněná pobytem v různých termálních pramenech. Avšak nejhřejivějším pramenem byla tamější národní galerie a mým největším zážitkem bylo pár obrazů od El Greca, jimiž se Budapešť pyšní. Byly prostě nádherné – a já jsem vyslechla jeden z prvních máminých znamenitých výkladů o tom, co je to umění, co to znamená vidět, pozorovat, ztvárňovat a přenášet vnitřní svět filozofie a víry na dvojrozměrné plátno, vytvářející dojem nadzemské iluze. Pochopila jsem, že umění toť zobrazené vyjádření abstraktní filozofie a vidění světa. Bylo to úchvatné.

O čtyřicet let později jsem stála před asi čtyřiceti obrazy El Greca v Madridu v galerii Prado a téměř slovo od slova jsem tehdejší mámin výklad převyprávěla své vlastní dceři, která byla jen o pár let starší, než jsem byla tehdy v Budapešti já. „Je jich tu moc,“ mračila se dcera. „Ten ve Štrasburku je hezčí,“ dodala. Ano, v Rohanském paláci ve Štrasburku je El Grecův nádherný malý kompaktní obraz. Kochaly jsme se jím tam všechny tři – i s mou mámou. Vezla jsem cosi k Evropskému soudu, a tak jsem obě děvčata vzala s sebou. Konečně spolu byly na výletě obě matky i obě dcery. A k tomu El Greco. Konečně byla společnost komplet.

TÁTOVO INTERMEZZO „ZTRACENI V PŘEKLADU“

Psaní knihy je kolektivní dílo. Autor knihu sice napíše, ale kromě toho musí mít okolo sebe řadu lidí, kteří mu dají zpětnou vazbu a řeknou mu, co si o jeho psaní myslí. A také mu pomohou ve chvíli, kdy se v psaní zarazí či jej potká problém, se kterým se nedokáže vypořádat. Já jsem na takový problém narazila při popisu a pojmenování obrazu El Greca, který je ve štrasburské galerii. Šlo o to, jak přeložit název obrazu, který zní: „Mater Dolorosa“. Proto jsem se pochopitelně obrátila na svého otce, z čehož vyplynula níže uvedená korespondence. V jejím smyslu račižte si sami vybrat, jak se ten obraz vlastně jmenuje.

DOTAZ: „Ahoj tati, mám na tebe následující prosbu: Dopisuju knížku o cestování a zároveň předělávám korektury. A heč, heč, heč, mám redaktorku a korektorku, začíná to vypadat na vzájemnou adopci. Ovšem ta ti je nimraváááá (tedy by se ti líbila…). Momentálně řešíme následující problém: v knížce hovořím o obrazu El Greca, který je ve Štrasburku a jmenuje se „Mater Dolorosa“. Otázka zní, zda to máme překládat jako „Matka Bolestná“, případně „Matka bolestná“ nebo nechat jako „Mater Dolorosa“. Nepochybuji, že nikdo neví, co je Mater Dolorosa, ale Matka Bolestná taky ne, takže to vyjde venkoncem nastejno. Co s tím??? Čímžto tě zdravím a kynu, Klára.“

ODPOVĚĎ: „Paní sepisovatelko, zde se musíš rozhodnout, zda ten termín (Mater Dolorosa je nepochybně termín pro ikonografický typ jako Pieta apod.) uchopíš v prvoplánovém překladu českých obrozenců, nebo to pojmeš (přeložíš) výkladově se znalostí ještě dalších řádků v latinsko-českém slovníku a současně přihlédneš k moderním ikonografickým příručkám. Takže otázka především zní: Co ona ta MD představuje: Odpověď: Panna Maria stojí pod křížem, nebo už ji nohy neunesly a usedla – truchlí, prožívá bolest, zármutek, žalost, hoře na smrtí svého syna. To Matka Bolestná (s přídavným jménem za podmětem) je obrozenecký (archaický) latinismus, kterého se dosud drží ti „silně věřící“. V Tvém případě bych zcela vypustil tu Mater a použil bych opisu (výkladovým postupem bych se vyhnul jakési terminologické striktnosti) a napsal P. Marie truchlící nad smrtí svého syna. Je to přesné: koho ta postava představuje (nejde o matku vůbec, ale o určitou Matku) a co (jaký její stav a za jakých okolností se ta osoba zobrazuje). To je srozumitelné i těm, kteří „nechodí do kostela“. Přeji zdar Tvému dílu. M.“

Proto si dovoluji pilného čtenáře požádat, aby si ten obraz pojmenoval, jak chce.

ZPÁTKY K EL GRECOVI

Bylo léto a Štrasburk kvetl. Všude plno květináčů a truhlíků s nejrůzněji uspořádanými květy. Budapešť, Štrasburk, Madrid, ale také Vídeň, Řím a Paříž. Všude mají nějakého El Greca. Toho El Greca, který se malířem vyučil v pravoslavném klášteře na Krétě, z něj se dostal do Benátek, v nichž se pravděpodobně učil v dílnách Tiziana a Tintoretta, a následně doputoval do Toleda. Zde se myšlenkově spojil s tehdejšími velkými katolickými mystiky, totiž s Terezií z Ávily a Janem od Kříže. Vyrostl tedy v přísně ortodoxním světě byzantském, v Římě se stýkal s velkými humanisty své doby a skončil, jak již bylo řečeno, u katolické mystiky a v přátelském svazku s dalšími velkými muži, jimiž byli jeho vrstevníci Cervantes a o něco mladší Lope de Vega. Může existovat lepší důkaz propojení evropského kontinentu nežli život tohoto malíře a jeho dílo?

To, že existuje svět, že existuje Evropa, že existuje něco, co nás spojuje poutem, jež nelze rozdělit žádnými hranicemi a žádnými ideologiemi, jsem si poprvé uvědomila v deseti letech právě v Budapešti před obrazem Zvěstování Panně Marii Domenika Theotokópula, zvaného El Greco. Tento pocit se stal neoddělitelnou součástí mého bytí a od té doby se pouze rozkošacuje. Ani dnes mne nepřesvědčíte o opaku.

Později jsem byla schopna artikulovat, že ono pouto, které jsem tak jasně pocítila už v dětských letech, byla ta tolik vysmívaná a často opovrhovaná kultura. Uvědomila jsem si, že je naše, že je celoevropská, že je křesťanská a že jsme její součástí, a to i když jsme na sever od Alp – té kdysi téměř nepřekonatelné bariéry pro jakýkoliv pohyb myšlenek i hmotných statků – i když je naše země položena asi východněji, než by naším srdcím bylo milé. Tento pocit hluboké vnitřní sounáležitosti s křesťanskou evropskou kulturou se stal životním pocitem, základem mého vnímání světa. Mnohokrát jsem stanula v údivu a hlubokém obdivu před výtvory jiných civilizací či žasla nad krásami přírody jiných kontinentů. Avšak stejně, jak to vyjádřil již dvě stě let přede mnou kníže Metternich, mou vlastí je Evropa.

Evropa je jen malým kouskem našeho světa, vždyť je to vlastně jen poloostrov asijského kontinentu. Přesto je Evropa hluboce svébytná. Je to místo, jež se stalo kolébkou civilizace a kde vznikla věda, která dnes určuje standardy celé planety. Netvrdím, že se evropské kultuře a zejména její mocenské politice vždy vše povedlo na výbornou. Neříkám, že není možné její dědictví rozvinout do dalších, podstatně působivějších a zejména funkčnějších podob. Ale, marná sláva, celosvětově se kalendář odpočítává od toho evropského – původně křesťanského – a nikoli od hidžry – tedy přesunu proroka Mohammada z Mekky do Medíny. Naše měsíce nejsou pojmenovány krysa, vůl, tygr, králík, drak, had, kůň, koza, opice, kohout, pes a prase, ale jmény, která vymysleli staří Římané, a některé obzvláště kreativní národy si tyto názvy různě přeložily. Zbytku světa, zejména tomu islámskému, který je oproti Evropě více než dvakrát lidnatější, se to může nelíbit – dokonce chápu, že se mu to může nelíbit i velmi, leč realita všedního dne je jasná: na pokusu změnit kalendář pohořel i Napoleon, takže je to evropský čas, který určuje ten světový.

Psychoanalytici se shodují na tom, že základem psychického zdraví je, aby člověk mohl být tím, kým skutečně je; tím, čím být chce a čím být může. To vše je limitováno pouze stejným právem ostatních lidských bytostí. Je nepochybné, že k jednomu z aspektů, který předznamenává, kým člověk vlastně je, patří jeho národní a kulturní zařazení. Jestliže jsem Češka a nemohla bych mluvit česky a těšit se z české kultury, nemohla bych být sama sebou – právě proto je emigrace tak strašně těžká. Musíte totiž žít v zemi, které je nutno se přizpůsobit, a nemůžete být úplně sami sebou. Řada lidí to nezvládne a vyvstává otázka, zda je oprávněné pohlížet na tuto neschopnost pouze jako na negativum. Protože Čechy a česká kultura jsou – ať chceme, nebo ne a ať si to myslíme, nebo ne – součástí evropské kultury. Jsme nejen Češi, ale také Evropané. Poznat Evropu znamená poznat sebe sama.

Když člověk objevuje sám sebe, bývá to někdy obtížné – někdy radostné, ale vždy plné emocí. Být u toho, když někdo jiný, a to zejména osoba vám blízká, objevuje sebe samu, to je pak dobrodružství, jemuž se vyrovná máloco. Já jsem toto objevování sebe sama a objevování, kdy sama sebe objevuje osoba mně blízká, zažila dvakrát: jednou jako dcera své matky, podruhé jako matka své dcery. Nemyslím si, že bych kdy zažila intimnější pocit než ten, když jsem byla s jednou či druhou daleko od domova, v neznámé zemi, s neznámými lidmi. Ta neznámá místa umocňovala náš vztah, stejně jako on sám umocňoval zážitky z cizích zemí. Neboť není bližší osoby a bližšího pouta, než má matka s dcerou. Jsem šťastná, že jsem měla a mám takovou maminku, a jsem šťastná, že mám takovou dceru, jakou mám. A troufám si s jistou dávkou pravděpodobnosti tvrdit, že i ony jsou rády, že mají mne. I když – upřímně – říci, že to máme se sebou navzájem lehké a jednoduché, to tedy doopravdy možné není.

Okoušet první slasti cestování s osobou, od níž bylo nejen z pedagogického hlediska možno očekávat naprosto cokoli, představovalo pro život lepší výcvik, než kdybych jím bývala prošla u paragánů. Výchovné metody, uplatněné na mně matiččiným brutálně-humanistickým přístupem, jsem se pokusila poněkud rozšířit o přírodopisné obzory a pokračovala jimi u svého vlastního dítěte. Čím vším jsme při tomto vzájemném působení prošly a co jsme si prožily a užily, se dozvíte v následujících kapitolách.

RUSKÁ PŘEDEHRA

Již výše zmíněné a mnohé další školní historky mne měly varovat, že pouštět se s mou mámou do cestovatelských dobrodružství může být náročné. Bylo. Ovšem cestovat se muselo, neboť cestování patří ke vzdělání, pravila matka, a jak se vzdělání postavilo něco do cesty, stávala se z mé máti vskutku nebezpečná osoba. Problémy doby vyřešila s flexibilitou sobě vlastní a rozhodla, že když nemůžeme cestovat na západ, budeme cestovat na východ a odkráčela zakoupit do Čedoku náš první ze tří zájezdů do Ruska.

Zatkli ji už během toho prvního. Stalo se tak před Smolným palácem v tehdejším Leningradě, když milovaná maminka začala přehrávat scénky z nesmrtelného dívčího románu z konce devatenáctého století, sepsaného jistou paní Lydií Čarskou. Hlavní hrdinka těchto literárních skvostů typu „Svéhlavička“ žila ve šlechtickém prostředí carského Ruska. Byla jí kavkazská princezna Nina Džavacha, která úpěla v penzionátě pro dcerky ze šlechtické honorace. Ten se nacházel, jak všeobecně známo, právě ve Smolném. Při Velké říjnové socialistické revoluci byly slečny ze Smolného vyházeny, často okny, chrabrým ruským námořnictvem podporovaným neméně chrabrým ruským dělnictvem poté, co si dotyční zastříleli z Aurory. Následně se v paláci usídlila Leninova prozatímní vláda, která tento barokní skvost okupovala dobře půl roku, než odtáhla do Moskvy. Skutečnost, že vchod do paláce byl i v době naší návštěvy střežen sovětskými milicemi, nemohla zabránit mé matce v tom, aby neproklouzla kolem nevěřícně zírajících milicionářů do paláce. Rozeběhla – držíc si vykasanou sukénku – po písčitých stezkách parčíku s výkřiky: „Děvčata, děvčata, utíkejmež, Mlle Arno přichází.“ Neb v daném románu je opakovaně popisováno, jak nenáviděná učitelka francouzštiny proháněla nebohé frekventantky v parku… Milicionáři mi ji předali s lidským porozuměním, neboť k mému vysvětlení: „Ona moja mať, ona poměščálas,“ nebylo co dodat. Byla jsem poučena, že Sovětský svaz vládne skvělým zdravotnictvím i v oblasti duševních chorob a s laskavostí sobě vlastní ošetří i pobloudilé turisty, na něž to zrovna přijde.

Za tuhle epizodku jsem se mámě pomstila vzápětí, neboť jsme byly ubytovány v jednom z olympijských komplexů za městem a já jsem pravila, že se půjdu ještě projít. „Přijdu za světla,“ slíbila jsem zcela upřímně a skutečně, ve tři ráno, když jsem si to dohasila zpět, se začalo smrákat. Však byl také začátek července a bílé noci byly v plném proudu. Užila jsem si krásný romantický večer, neb jsem vesele zamávala z jednoho něvského mostu na projíždějící motorovou loďku v domnění, že to je vodní taxík. Nebyl to taxík, byla to, pozor změna, milice. Neznalá poměrů jsem nastoupila do člunu a celou bílou noc jsem pilně procvičovala jazyk našich přátel nejbližších, který ovšem do mne nebyl primárně naléván ve škole, ale doma, neboť umět rusky v naší rodině patřilo ke slušnému vychování. Řekl to již Leoš Janáček mé prabábě Vítěze, a ta poslušně natloukala ruštinu do všech svých čtyř dcer, potažmo do vnučky, tedy mé mámy. Ta ovšem se mnou pedagogicky selhala, neboť číst Dostojevského v předreformní azbuce jsem opravdu odmítla. Nicméně na leningradskou pobřežní hlídku moje znalosti stačily, a tak jsem z hladiny kanálů řeky Něvy poznávala i velmi tajuplná zákoutí, včetně toho, kde strčili Rasputina pod led.

Bylo to úchvatné, ovšem cestování motorovým člunem mělo jednu nevýhodu: člověk poněkud ztratil představu o rozměrech. Proto jsem následujícího dne nevykřikla hrůzou, když moje matka přišla s nápadem přejít Něvu po Trojickém mostě pěšky. Měly jsme za sebou pěkných pětadvacet minut ostré chůze a byly jsme přibližně v půli. No, a hádejte, co se stalo… Dělali jste někdy někomu zeď na mostě? Zkuste někoho zakrývat letním plédem a zároveň se tvářit, že k němu vůbec, ale vůbec nepatříte!

Protože historie je (víceméně) spravedlivá a protože tato historka je součástí našeho rodinného folkloru, reakce mé dcery, když jsem jí asi o 27 let později uprostřed Brooklynského mostu řekla, že se mi fakt děsně chce, byla naprosto jednoznačná: „Já, matko, NE!“ Nezbylo, než aby se Manhattan začal přibližovat rychlostí zachycovanou filmovými kamerami ztvárňujícími letecké bojové scény. Pro vaši informaci: jediné veřejné toalety v době mého pobytu v Leningradě byly za pomníkem Kateřiny Veliké. Na Manhattanu od Brooklynského mostu pak doporučuji minout newyorskou radnici a hned na rohu vedlejší Duane Street je úplně zaplivané bistro jménem Corte Café s výhledem na impozantní budovu soudu, ovšem, což je daleko důležitější, s množstvím útulných záchodků. Máti vždycky prohlašovala, že socialismus, ba komunismus, nastane tehdy, až budou veřejné hajzlíky čisté, voňavé, zdarma a všude.

Již v roce 1991, při své první návštěvě USA, jsem ji informovala, že socialismus dle jí nastavených kritérií již zvítězil, leč, žel bohu, poněkud jinde, než by se dalo na základě dlouholeté komunistické propagandy očekávat. Země, kde zítra znamená včera, je dle kritérií mojí máti prostě USA. Když se tak dívám na výsledky vlády prezidenta Obamy – ne že by byla daleko od pravdy, což mi přijde líto.

Nakonec se nám v Leningradě podařilo Něvu přece jen šťastně přejít. Šly jsme dál po nábřeží plném paláců ruského baroka, oslněny jasem slunce vrcholného léta a průzračným nebem zrcadlícím se na hladině široce rozlité řeky. Od nábřeží byly paláce odděleny vysokým plotem z kovaných železných prutů splétaných ve svých vrcholech do umných ornamentů. Do jejich středu byla vždy vklíněna dvouhlavá carská orlice. Tedy – jak kde. Sovětští kovodělníci je totiž právě pilně vybíjeli a na jejich místo zasazovali plechové pěticípé hvězdy. Konsternovaně jsme s mámou zíraly na to zvěrstvo umělecké i ideologické, a letní den potemněl. Nedovedly jsme si představit, že by se orlice ještě někdy mohly vrátit na svá místa, a z toho nás zachvátil smutek a bezútěšnost, která se stala setrvalým průvodcem po zemi vnucené naší vlasti jako země našich bratrských nepřátel.

Dnes mi moji ruští přátele hlásí, že orlice v Sankt-petěrburských mřížích jsou zpět na svém místě. Příští bílé noci je hodlám zkontrolovat, a to po boku své dcery. Protože historie se (víceméně) opakuje, doufám, že ruští kovodělníci již svou práci dokončili a vše je tak, jak má být. A také že v Sankt-Petěrburgu přibylo veřejných toalet.

ANDREJ RUBLEV

Papež Řehoř I. Veliký ustanovil už někdy v šestém století sedm hříchů, kterým se říká poněkud nesprávně smrtelné, správněji hlavní. Ovšem to slovo „hlavní“ nevyplývá z faktu, že jsou nejdůležitější, ale z toho, že pocházejí z hlavy, tedy z mysli. Tuto mysl zcela ovládnou, a tak se stane, že se kolem nich otáčí celá hříšnost člověka. Neodpustitelnými hříchy, které ničí v srdci člověka lásku tím, že poruší Boží zákon a vazbu člověka k Bohu, jsou: pýcha, lakomství, závist, hněv, smilstvo, nestřídmost a lenost.

Pokud bychom měli hovořit o hříchu moderní doby, navrhuji, aby byl k výše uvedeným tradičním odporným lidským vlastnostem přidán smrtelný hřích osmý. Mým tipem na nový moderní hřích naší doby je „nemístné zjednodušování“. Takovým obvyklým zjednodušením je, že Evropa končí někde u polských hranic, přičemž ve výjimečných případech lze ještě postoupit k severu, totiž směrem na Litvu, Lotyšsko a lingvisticky mírně absurdní Estonsko. Jelikož Finsko včas odexportovalo báťušku Lenina od svých hranic směrem na východ, i ono si status západní země udrželo. Ale Rusko? To jsou mongolské hordy ďábelských jezdců naklepávajících si bifteky pod sedly svých pádících koní, přetavené do slintajících mužiků polodementního naturelu zapříčiněného generačně neohraničeným požíváním denaturovaného lihu. To vše okořeněno takzvaně nezpochybnitelným faktem, že co Rus, to komouš.

První, na co se při pohledu na šírou Rus takzvaně „zapomene“, je skutečnost, že národem, který byl komunisty zdecimován nejvíce, jsou bez jakýchkoli pochybností právě Rusové. Gulagy jako kdyby neexistovaly, desítky milionů mrtvých z velkého hladomoru třicátých let jsou zřejmě fantazijním výmyslem prolhaných imperialistů. Nesmírné válečné ztráty v prvních letech druhé světové války, Stalinem nařízená fyzická likvidace nejvyššího a středního velitelského vojenského kádru, to bylo v podstatě toliko pár nevýznamných úmrtí pouhých několika desítek lidí, kteří jakoby neměli co na práci, a tak si jen tak umřeli. Oběti ruského lidu, který se sám stal obětí režimu tak nelidského, že mu mohou konkurovat pouze genocidy Rudých Khmerů či novodobé genocidy v rovníkové Africe, krutějšího, než byly nacismus s fašismem, byly tak obrovské, že jediné, čemu se dnes můžeme divit, je skutečnost, že ruský národ vůbec existuje. Přesto zejména v Čechách platí, že co Rus, to podezřelý komunistický zločinec. A pokud ne, tak určitě straník, který se nějakým nelegálním nebo pololegálním způsobem napakoval na překupnictví s nezaslouženým nerostným bohatstvím Ruska.

Zapřísahám vás, dcery jeruzalémské, při srnách, při laních divokých: Neprobouzejte, nerozněcujte lásku dříve, než sama bude chtít.

Zapřísahám vás, vás všechny, kdož dštíte nenávist, při Lermontovovi, Čajkovském, při Achmatovové, Cvetajevové, Stravinském, Šostakovičovi a Pasternakovi, o Solženicynovi nehovoře, střežte svá slova a važte je, neboť mohou být horčejší a hořčejší než rychlopalné střely. Mohou to být střely lži.

Stejně tak zapřísahám ty, kdo sami přísahají na nepropustnost svých vlastních hranic, pyšníce se vlastní nadutostí, aby pohlédli na pláň Novgorodu, kde se z pusté, spálené země zvedly desítky pravoslavných chrámů, ze země, která vskutku válkou spálena byla. Jako by ty chrámy přistály, podobny vesmírným korábům, na místo pusté, bez života, bez jakékoli vnitřní souvislosti své vlastní existence, jako kdyby kolem nich nikdy nic nebylo.

Nikdy nezapomenu na ten údiv vzbuzující pohled na prostranství s desítkami bílých kostelů korunovaných zlatými, stříbrnými, modrými i zelenými báněmi, na jejichž spojnicích nebylo možno si ani představit dřívější ruch obchodních ulic bohatého města. Města, kterému v demokraticky uspořádaném společenství vládli bohatí kupci a, na rozdíl od takzvaně „vyspělých“ západoevropských hanzovních měst, také kupcové. Neboť ženy byly ve středověkém Novgorodu občankami a obchodnicemi, podílejícími se plnohodnotně na vládě nad svým městem. Zatímco se jejich sestřičky na medicejském dvoře či ve vlámských obchodních domech ukrývaly v ženských komnatách, novgorodské ženy zasedaly v kupeckých radách a odvážně řídily své obchodní podniky i věci veřejné.

Novgorod bylo město nepopiratelně evropské, o čemž svědčí mimo jiné i takzvaná magdeburská vrata z 12. století v chrámu svaté Sofie. Jsou na nich vyobrazeny kromě biblických výjevů také skupiny franckých kněží a kupců. Své jméno mají Magdeburská vrata proto, že byla vyrobena – kdo by to řekl – v Magdeburgu. Úplně stejná vrata, z úplně stejné doby – totiž z přelomu 11. a 12. století – pocházející rovněž z dílny německých kovolitců, dodnes uzavírají i jiný chrám, a sice svatého Zenona ve Veroně. Což je jeden z nejstarších velkých románských chrámů v severní Itálii. Vrata u svatého Zenona a u svaté Sofie jsou od sebe vzdálena 2 500 kilometrů, což dnes podle Google Maps představuje sedmadvacet hodin jízdy automobilem.

Je to velká vzdálenost? Dnes určitě ne a kupodivu to nebyla nepřekonatelná vzdálenost ani v dobách středověku, o kterém zde mluvíme.

Abychom pochopili tu obrovskou vnitřní soudržnost Evropy, abychom pochopili, že se skutečně nemůžeme spokojit s tím, že by měla končit snad při Čiernej pri Čope na východoslovenských hranicích, musíme pochopit, čím byla hanzovní města. Jejich historie se začala psát v Lübecku někdy ve 12. století. Postupně se moc svobodných kupeckých měst rozšiřovala, až vytvořila zcela svébytnou mocensko-obchodní cestu, končící na jedné straně v Bruggách, Bruselu, Amsterodamu či Hamburku a na druhé straně právě v Novgorodu. A mezi nimi byly obchodní stanice v Gdaňsku, Rize, Tallinu, Göttingenu, v městech dolního i horního Saska. Hanza – to bylo vlastně sdružení lokálních obchodnických družstev založených na příslibu vzájemné výpomoci na cestách, zejména obtížnými severskými krajinami.

Původně se jednalo především o námořní cesty, spojující pobaltské přístavy, avšak později síť vzájemně skloubených cest pospojovala stovky měst zaalpské části Evropy[1]. Pokud se o Evropské unii dnes někdy hovoří jako o pokračovatelce Svaté říše římské národa německého, pak je potřeba připomenout, že toto označení není zcela přesné. Abychom plně docenili a pochopili vnitřní souvislosti historických kořenů Evropské unie, je potřeba mít na zřeteli také obrovskou soudržnost hanzovních měst. Tato politická síla sice nikdy nebyla institucionalizována kupci tak, jak to pod Alpami dovedl k dokonalosti bankéřský rod di Medici ve Florencii nebo dóžecí systém v Benátkách, avšak tuto kvalitu nahrazovala obrovskou kvantitou míst, jež spojovala.

Podíváme-li se na ekonomické souručenství několika stovek měst severní Evropy, které přetrvalo po více než půl tisíce let v plně funkčním a efektivním uspořádání, začne se jevit Brusel coby hlavní město Evropské unie o něco méně nesmyslným, než by se mohlo jevit na první pohled. Štrasburk, coby významná brána obchodu ze severní cesty ke středomořským oblastem, se pak jeví už jako zcela logické umístění dalších institucí sjednocené Evropy. Ovšem mimovolně vyvstává i jiná otázka: jestliže bylo ekonomické souručenství samostatných městských států funkční celých 500 let, proč tak překotně budovat ve stejném prostoru umělý státní útvar jménem Evropská unie, jejíž funkčnost je pochybná, když víme, že zde bylo něco, co fungovalo báječně?

Stály jsme s mámou na východním konci od věků propojené Evropy, plně rozhodnuty užít si alespoň této její části, jež nám nebyla nechutnými ideologickými hokuspokusy posledních desetiletí odepřena. V jednom z novgorodských kostelů byla výstava ikon Andreje Rubleva. Byly naprosto úchvatné. A bylo jich téměř sto. B.o.ž.e.! Kvílela jsem, když jsem se po dvou hodinách vypotácela z nedýchatelného prostoru, zcela „uničtožena“ výkladem o uspořádání ikon a pravoslavných oltářů – ikonostasů. B.o.ž.e! Kvílela jsem znova: ještě jednou mi někdo ukáže Rubleva a hodím po něm cihlu. Respektive, hodím cihlu po dotyčném i po Rublevovi, bez ohledu na chvějivost víček jeho madon, bez ohledu na předsmrtné vrásky znázorněné na jeho trpícím Kristu s tak naturalistickou přesností…

Možnosti realizovat tuto výhrůžku jsem ovšem již navždy zbavena: poté, co se rozpadl Sovětský svaz a pravoslavná církev zaujala téměř stejné místo v životě země jako kdysi, rozpadla se i výstava děl Andreje Rubleva. Ikony byly vráceny zpět na svá místa v ikonostasech, a je prakticky vyloučeno, abyste je ještě kdy viděli pohromadě. Jen zřídka, čas od času, můžete zahlédnout ikonu oné niterné, až hrůzyplné krásy v některém z místních muzeí v tom kterém západním hanzovním městě. Jak se tam dostala? Inu, s nevěstou, kterou si už před několika sty lety přivezl kupecký synek s nákladem sleďů či kožešin – kuních, sobolích a hranostajových – z krajů, o nichž je dnes módní tvrdit, že nemají s naší evropskou kulturou pranic a vůbec nic společného.

Po večerech se mi stýská po Rublevovi.

MOSKVA

Druhá ruská cesta, uskutečněná s mámou následujícího léta, nás vedla po starobylých ruských městech okolo Moskvy, kde také končila. Jojojoj – končila. Přestože Moskva byla impozantním mnohamilionovým městem, základní pocit z něj byl – stísněnost. Stísněná prázdnota. Něco jako chrám Vasila Blaženého na Rudém náměstí, který tvoří pandán dalšímu chrámu na tomtéž náměstí. Tím je pomník ostatků jediného komunistického svatého, totiž Vladimíra Iljiče Lenina.

Chrám Vasila Blaženého je skrumáž jednotlivých kaplí přilepených nesourodě k sobě, temných, záhadně křivolace propojených a v době mé návštěvy ideově zcela vyprázdněných. Jak by také mohl být v samém centru bezvěrectví přítomen Bůh? Místo Boha byla na náměstí instalována jeho nechutná – a možná nedobrovolná – náhražka. Mumie člověka, jehož dobré úmysly byly zcela překryty zlými činy, které zasel, svou ideologií dovolil a posvětil. Za to byl potrestán nejstrašnějším trestem, totiž odepřením spočinout v náruči matky země. Nenechat někoho, kdo počestně umře – a smrt je vždy počestná, neboť je jediná, která je absolutní – splynout se zemí, nedovolit mu vrátit se do prsti, z níž vzešel, namísto toho jej napouštět naftalínem a dohlížet na jeho patřičný posmrtný look, považuji za nejodpornější a nejnelidštější trest, jemuž může být někdo vystaven. Je to totiž popření samotného života a jeho podstaty. A tou je, divte se nebo ne, recyklace, a to včetně přijetí smrti jako nutné podmínky dalšího nového života. Život jako takový je systém, který je svou podstatou otevřený. Je tvořen svou dynamikou, nikoli hmotou. Nikoli energií, ale jejím prouděním. Pokud krev koluje, dech proudí a buňky na základě výměny genetických informací rostou, umdlévají a odumírají, existuje život. Když blahodárné fluidum, ono záhadné nic, často popisované jako duše, ustrne, zbude soubor prvků a molekul, které jsou uspořádány zcela nelogicky a zbytečně[2]. Pro uzavřené systémy je příznačná nedynamika, neproudění, nedostatek gradientu, nevýměna energie a látkových částic, zafixování lidských i kapitálových zdrojů. Jsou to systémy neslučitelné se životem. Není proto divu, že jeden z nejuzavřenějších politických systémů, k nimž se lidská civilizace propracovala, postavil na svůj vrchol symbol uzavřenosti: lidské tělo nepodléhající rozkladu, které je z materiálového toku vyloučeno.

Míra, s níž je hleděno na netknuté tělo nebožtíků, dle mého názoru přesně odpovídá míře demokratičnosti té které mocenské struktury. Není divu, že komunisté Lenina mumifikovali, že jej odsoudili k absolutní uzavřenosti tak, jak bylo jejich zvykem ve všech oblastech života. Stejně jako měli daleko k demokracii komunisté, má daleko k demokracii i křesťanská církev, která skládá svůj největší hold právě těm svatým, jejichž tělo nepodlehlo přirozené zkáze. Těchto neporušených těl jsou desítky, možná i stovky a nacházejí se na území, které ideologicky ovládá jak katolická, tak pravoslavná církev. Nerozložilo se tělo mé patronky, svaté Kláry z Assisi, svaté Cecilie z 2. století, svaté Terezie z Ávily, ba ani papeže Jana Pavla II. Dokonce i v Praze je přechováváno takovéto jedno zázračně celistvé tělo – patří bosé karmelitce Marii Elektě a je uchováváno sedící v křesle při boční straně refektáře v kostele sv. Benedikta na Hradčanech[3].

Mezi Leninem a těmito záhadnými svatými je však jeden podstatný rozdíl: křesťanské církve neudělaly pro zachování těl těch, jež uctívají, vůbec nic. Komunisté udělali pro zachování těla toho, koho uctívají, úplně všechno – a stejně se nedaří tak zcela, protože už i z ruské dumy bylo hřímáno, že mumie obsahuje ze skutečného Leninova těla maximálně deset procent. Poučení z toho plyne dvojí. Zaprvé, že Lenin je, jak by dnešní mluvou řekla moje dcera s prudkostí vlastní krutému mládí, „fake“. Tedy, přeloženo velmi volně, nepravá náhražka. Ideově i fakticky. A zadruhé, že demokracie v Rusku skutečně zvítězí tehdy, až Lenina s úctou pochovají.

Do Leninova mauzolea jsme s mámou odmítly vstoupit a podivnou pachuť z celého prostoru, obchvacujícího Kreml, nesmyla ani návštěva Treťjakovské galerie. Jako kdyby stále něco viselo ve vzduchu.

A taky že jo. Tím, co viselo ve vzduchu, bylo datum 21. srpna – a my byly v Moskvě. To musíme zapít, pravila moje máma. A pak si pamatuji už jen to, že si vůbec nepamatuji, jak jsme se z hotelového baru dostaly do našeho pokoje ve dvanáctém patře ošklivého panelákového hotelu s výhledem na Leninské hory a monstrózní budovu Lomonosovovy univerzity. Ano, proč to nepřiznat: náš výhled byl podbarven skutečností, že z toho okna jsme společně s maminkou zvracely. „Jsou chvíle, dcero,“ pravila moje matka, „kdy i dáma má za národní povinnost se opít.“

Když se tak v poslední době dívám na rozklad naší politické scény, nabývám dojmu, že tuto rodičovskou radu nemohu při nejlepší vůli dostatečně naplnit. To by totiž ze mě brzy byl notorický alkoholik. Anebo, druhá možnost, nejsem dostatečně dáma, abych tolik alkoholu nesnesla.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

O MÉ MÁMĚ

PRVNÍ CESTY

TÁTOVO INTERMEZZO „ZTRACENI V PŘEKLADU“

ZPÁTKY K EL GRECOVI

RUSKÁ PŘEDEHRA

ANDREJ RUBLEV

MOSKVA

KDE KONČÍ EVROPA

LONDON FOREVER

LONDON AGAIN

ČESKÁ AKCE V LONDÝNĚ

LONDONMANIA

NO TAK TO NEVYŠLO…

KŘIŽÁCI

LONDÝN FEMINISTICKÝ

LONDÝN ŽEN

JE TO DÍRA PLNÁ TROSEK…

CESTUJEME S KNIHOU

HADRY, HADRY, HADRY

POKUSY O STROMBOLI

JAK SE POŘÁDNĚ ZTRATIT

SOPKY A TAKY METEORITY

POMPEJE

PAŘÍŠ? PAŘÍŽ!

EIFFEL A HAUSSMANN

BŮH CHODÍ PO SVĚTĚ VŽDYCKY INKOGNITO

JAK CESTOVAT S DÍTĚTEM – (SKORO) PRAKTICKÝ NÁVOD

EMPÍR, KLATĚ, EMPÍR

KAPITOLA, KTERÁ MĚLA BÝT O LOUVRE, ALE JE O EGYPTU

JAK SE EURO KROUTILO, ANEB ZASE TI ANGLÁNI

O VZTAHU ADVOKÁTNÍ KOMORY KE VZDUCHOPLAVBĚ

BENÁTKY NAD JIZEROU A TAKY TY DRUHÉ

POCTA DESDEMONĚ

VYNECHÁVKA