.

.

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Andrew Pyper Enterprises Inc., 2008

Translation © Jindřich Manďák, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-663-0

ISBN mobi 978-80-7462-668-5

.

Heidi

.

SVÁTEK PRÁCE – PRVNÍ PONDĚLÍ V ZÁŘÍ 2007

Nevěděl jsem, že můj syn umí určit směr podle hvězd.

Jižní koruna. Lyra. Delfín.

Sam zanechává otisky nosu na čelním skle před sedadlem spolujezdce. Když vyjíždíme po dálnici z města, odříkává souhvězdí a šeptá „jih“, „východ“ a „sever“ při každé změně směru.

„Kde ses to naučil?“

Pohlédne na mě stejným způsobem, jako když jsem přišel večer před několika dny do jeho pokoje a přistihl ho, jak vystřeluje prakem četu plastových mariňáků, pěkně jednoho vojáčka po druhém, na střechu sousedova domu. „Jsem terorista,“ odpověděl tehdy na otázku, co to provádí.

„Naučil co?“

„Ty hvězdy.“

„V knihách.“

„V jakých knihách?“

„Prostě v knihách.“

U Sama vím, že se dál nedostanu. Je to proto, že jsme oba čtenáři. Ne nutně vášniví, ale povahou. Pozorovatelé. Kritici. Interpreti. Čtenáři knih (aktuálně poslední, zuřivý Philip Roth v mém případě a Robinson Crusoe předčítaný v úryvcích před spaním v případě Sama). Ale také komiksů, cestovních katalogů, sprejovaných nápisů na záchodech, návodů ke spotřebičům, receptů na krabicích cereálií. Na materiálu nezáleží. Čtení je pro nás způsobem, jak si přeložit svět do jazyka, jemuž alespoň částečně rozumíme.

„Sever,“ říká Sam s nosem znovu přimáčknutým ke sklu.

Oba hledíme na plochu stínu na vrcholu stoupání. Z ontarijského kukuřičného pole trčí čtvercový monolit jako poslední pozůstatek nějaké prastaré zdi.

„Au-to-ki-no Mus-tang. Zá-věr se-zó-ny. Svá-tek prá-ce od se-tmě-ní do sví-tá-ní,“ čte Sam na ceduli, kterou míjíme.

Nakloní se dopředu, aby si prohlédl neonového kovboje na vyhazujícím divokém koni, a tenhle světelný poutač autokina nás svádí z noční silnice.

„Už jsem tady byl,“ říká Sam.

„Ty si to pamatuješ?“

„Pamatuju si ten poutač. Toho muže na koni.“

„Byl jsi tehdy hodně malý.“

„Co jsem teď?“

„Teď? Teď jsi mladý muž, který čte knihy a hledí na hvězdy.“

„Ne,“ šklebí se nesouhlasně. „Je mi osm. A mám dobrou paměť.“

Přijeli jsme sem, vdovec a jeho syn, zhlédnout poslední letní filmové představení v jednom z posledních autokin v zemi. Posledním z posledních.

Tamara – Samova matka, moje žena – zemřela osm měsíců po Samově narození. Od té doby jsem považoval za jeden z rodičovských úkolů návštěvy kina. Ve ztemnělém kinosále (nebo zde v setmělém kukuřičném poli) nacházíme se Samem intimitu, kterou neohrožuje mluvení. Je v tom něco výlučně mužského. Důvěrnost, kterou otcové a synové nacházejí v pasivních, většinou tichých zálibách, jako je třeba muškaření nebo sledování baseballových zápasů.

Chlapík v budce u vjezdu se zarazí, když zahlédne na sedadle spolujezdce Sama. Dnešní hlavní film – děsivý hollywoodský thriller, který v současné době shrabuje poslední snadno vydělané letní dolary – je přístupný od sedmnácti let. Podávám chlapíkovi bankovku, která více než pokrývá plnou cenu pro dva dospělé. Mrkne na nás, mávnutím nás propustí, ale s vrácením drobných se neobtěžuje.

Areál je nabitý k prasknutí. Nejlepší zbývající místo je vpředu před prodejnou s občerstvením, hodně do strany od plátna. Sam to chtěl zkusit víc vzadu, ale já vím, že tam zajíždějí středoškoláci. Tráva a propašovaná žitná, puberťáci a puberťačky a všechno to, co jim tam projde. Nezůstávám tady s řádnými občany kvůli Samově morální výchově, ale kvůli nostalgické závisti, kterou ve mně těsná blízkost těchto přestupků vyvolává.

„Už to začíná!“ oznamuje Sam, když zhasnou světla.

Musím tedy vytáhnout ze zavazadlového prostoru naše stoličky a dlouho nepoužitý spacák jen ve světle reklam. Proklouznu kolem boku auta a očima přitom sleduji plátno. Pro mě je to ta nejlepší část celého zážitku v autokině: skvělá reklama na nezdravou stravu. Tančící párek v rohlíku, chlípně pošilhávající mléčný koktejl, pěvecký sbor hranolků. A něco do sebe má i stepující smažený cibulový kroužek, který mi pokaždé zlomí srdce.

Rozložím Samovu stoličku a potom tu svou. Postavím je těsně vedle sebe a přikryju spacákem.

„Do-brou zá-ba-vu s na-ším fil-mem!“ slabikuje Sam text na plátně.

Řady zaparkovaných aut čekají na konečnou přeměnu purpurového nebe v černé. Ojedinělé zahoukání napravo od nás, nějaká minidodávka rozjařených dorostenců cpoucích se sladkostmi vyvolává dušený smích v okolních vozech. Ale v těch zvucích je slyšet i nervozitu – vyplašené kňourání jako protiváhu nepřirozeného veselí. Abych tento dojem zahnal, pokouším se zasmát také. Je to fotříkovský smích. A jakmile ze mě vyjde, znovu vdechuji povědomou směs výfukových plynů, popcornu a připálených hamburgerů. Spolu s něčím jiným. S něčím, co se podobá strachu. Je to jako slabý odér parfému, který po sobě zanechal předchozí host na podušce v motelovém pokoji.

Film začíná. Scéna hrůzy na úvod: temná postava pronásleduje nočním polem svou kořist. Záběry zoufalých pohybů, míhání paží a bot, klíčů cinkajících na opasku. Rychlý střih mezi sebejistým krokem vraha a panickým úprkem oběti, pád, vzlykání, plazení po břiše. Krátký záběr rukou, z nichž kape něco, co by mohl být olej, nebo bláto, nebo krev. Detail výkřiku.

Nevíme, kdo ten člověk je, ta předurčená oběť, ale poznáváme kontext toho beznadějného úsilí. Je to sen, který každý z nás někdy měl, ten, v němž nás nohy odmítají nést, půda pod nimi se změnila v černou melasu a stahuje nás dolů. A za námi je smrt. Anonymní a jistá, která netrpí našimi handicapy.

Jsme tak blízko plátna, že se musím na stoličce celý otočit, když se chci podívat na něco jiného. Obecenstvo složené z očí. Vrací mi pohled skrz čelní skla se šmouhami rozplácnutého hmyzu.

Znovu pohlédnu dopředu a zakloním hlavu. Podzimní báň noční oblohy, nekonečná a chladná, mě nechává dýchat. Pro tuto chvíli. Pak se i hvězdy vtěsnají dolů.

„Táto?“

Sam se při tom mém vrtění otočil. Usilovně se pokouším hledět před sebe na herce na plátně. Jsou obrovští, nedá se před nimi uniknout. Jejich slova přicházejí ze všech směrů, jako by vycházela z mého nitra. Z filmu se brzy stává ne nějaký neurčitý sen, ale právě ten, který se mi zdál už tisíckrát.

Stojím, aniž si uvědomuji, že jsem vstal ze stoličky. Spacák mi sklouzl z kolenou.

Sam ke mně vzhlédne. Teď, když má obličej napůl ve stínu, vidím v něm jeho matku. To její podoba mu dodává sladkost a neskrývanou zranitelnost. Když vidím svou ženu v jeho rysech, přepadá mě zvláštní pocit, že postrádám někoho, kdo je přitom pořád tady.

„Nechceš něco?“ ptám se. „Brambůrky?“

Sam přikývne. A když mu podám ruku, chytí se jí.

Tápeme ke zdroji projekčního světla. Modrý paprsek a oranžové záblesky sirek zapalujících cigarety na zadních sedadlech – spolu s kalným svitem čtvrtiny měsíce – představují jediné osvětlení. A každý reproduktor umístěný na okénku každého auta vysílá tentýž dialog.

To je on.

O čem to mluvíš?

O tom, co bydlí pod tvou postelí. O očích v noci v přístěnku, které tě pozorují. O tmě. O všem, co tě nejvíc děsí…

Někdo otvírá dveře prodejny a přes nohy nám přejede kužel světla. Sam pospíchá, aby zůstal v něm. Předstírá, že kdyby se dotkl neosvětleného štěrku, než se dostane dovnitř, vtáhne ho to do jiné dimenze.

Což nás tak jako tak vtáhne. Snack bar kina Mustang nepatří do Samovy ani do mé generace, ale do časů, kdy si muži chodili kupovat cheeseburgery ve vázankách. Stačí se podívat na plakáty na stěnách: rozzářené rodinky z šedesátých let vylézají ze svých fordů s ploutvemi, aby koupili nějakou dobrotu pro roztomile vyhladovělé dětičky, které jako by vypadly z rodinného seriálu. Skoro to stačí, aby člověka přešla chuť.

Ale zase ne úplně.

Vlastně potřebujeme nějaký tác. Něco, nač naskládám kartonové misky se smaženými brambůrky, párky v rohlíku zabalené ve fólii, cibulové kroužky tak mastné, že je vidět skrz papírový talíř, na kterém jsou naložené, a také obří láhev sodovky s dvěma slámkami.

Jenže než můžeme odejít, musíme zaplatit. Dívka u pokladny mluví do prázdna. „Ani náhodou,“ plácá. „Ani náhodou.“ Až pak si všimnu, že jí z ucha vede šňůra. Pod bradou má mrňavé mluvítko. „Fakt?“

„Počkám na tebe tam, kde sedíme,“ říká Sam a sebere z tácu párek v rohlíku.

„Jenom pozor na auta.“

„Vždyť stojí, ne?“

Věnuje mi shovívavý úsměv a vyběhne ze dveří.

Po zaplacení vyjdu ven a náhlá tma mě oslepí. Jeden brambůrek upadne z podnosu a já ho rozšlápnu. Kde jsem to sakra vlastně zaparkoval? Film mi to prozradí. Úhel, pod kterým jsem ho sledoval. Ještě kousek dál a do strany.

A je tam. Moje stařičká toyota. Měl bych uvažovat, že ji nahradím něčím jiným, ale ještě nemůžu. Kvůli rtěnce a tužce na oči, které zůstaly po Tamaře v přihrádce na rukavice. Pokaždé když ji otevřu, abych vyndal technický průkaz, mi vypadnou do ruky a Tamara je u mě. Sedí na sedadle spolujezdce a natáčí zrcátko ve stínítku k úpravě mejkapu. Sotva jsme dorazili někam, kam jsme měli namířeno, vždycky se otočila ke mně a zeptala se. „Jak vypadám?“ Pokaždé jsem řekl, že dobře, a byla to pravda.

Nespouštím zrak z obrysu toyoty a klopýtám k ní. Hned vedle stojí ta dodávka s dorostenci. Teď jsou zticha. Napětí filmu upoutalo jejich pozornost.

Proč to dělá? Proč nás prostě nezabije, když má příležitost?

Podnos mi padá z rukou. Není to kvůli filmu. Je to kvůli tomu, co je před naším autem.

Jsou tam naše skládací stoličky. Spací pytel.

Až na to, že spací pytel leží na zemi. A obě stoličky jsou prázdné.

Dvojice puberťáků z minidodávky se na mě kření a ukazuje si na zem na párek v rohlíku, který vypadl z obalu, papírové kelímky s kečupem navíc se mi rozcákly na kalhotách. Podívám se po těch klucích. A ať už se mi v tváři zračí cokoli, přiměje je to, aby zabouchli dveře.

Nechávám toyotu toyotou a prodírám se uličkami mezi auty. Pomalu a systematicky pátrám ve všech směrech. Nahlížím do vozidel a registruji vývoj zábavy u stovek amerických životů – mládež kouřící trávu, hltaví dospělí, dvojice rozvalující se pod pokrývkami na zadních sedadlech pickupů.

Ale Sam nikde.

V tu chvíli mě poprvé napadne zavolat policii. Ale zůstává to jen ve stádiu nápadu. Sam je pryč maximálně tři minuty. Musí tu být. To, co se mohlo stát, se nestalo. Nemohlo se to stát. Nemohlo.

„Same!“

Jako bych nevolal jméno svého syna já, ale někdo jiný. Někdo třetí, znepokojený.

„Same!“

Rozběhnu se. Zpočátku co nejrychleji. Pak si uvědomím, že tempo neudržím ani přes celou délku jedné řady, a zvolním do klusu. Muž, kterému táhne na čtyřicítku, se v poklusu proplétá mezi zaparkovanými auty uprostřed promítání hlavního večerního filmu a otáčí hlavu z jedné strany na druhou. Takových věcí si lidé všimnou. Nějaký teenager v tátově kabrioletu Wolf hvízdne, když běžím kolem, a děvčata, která se s ním tísní vpředu, mi ironicky zamávají. Bezmyšlenkovitě jim zamávání oplatím.

Když prohlédnu všechny řady, přejdu k obvodu areálu. Nahlížím do ztemnělých polí. Každý řádek kukuřice nabízí další šanci, že tam uvidím stát Sama, který se schovává a čeká, až ho najdu. Očekávání, že se objeví, je natolik vtíravé, že ho několikrát opravdu zahlédnu. Ale když se zastavím, abych se o tom ujistil, není tam.

Dorazím do zadní části areálu, kde je světlo z plátna nejslabší a všechno jako by se tam koupalo ve vodě z mořských hlubin. Řádky kukuřice se tu zdají být širší a temnější. Horizont přerušuje jen střecha vzdálené farmy. V jejích oknech se nesvítí. Snažím se ji zamrkáním zaostřit, ale oči mám zastřené slzami. Zvláštní, vůbec jsem je předtím necítil.

Myslel jsem, že jsi duch.

Byl jsem duch. Ale duchové nic nepáchají. Je mnohem lepší být nestvůra. Taková, u níž to do poslední chvíle nevíš, a pak už je pozdě.

Skloním se a položím dlaně na kolena. Nasávám vzduch. Pauza, během níž se dostaví panika. Hrůzné představy. O tom, s kým Sam je. Co budou dělat. Co dělají. Jak se už nikdy nevrátí.

Někoho jsem viděl. Díval se do okna.

Viděl jsi, kdo to byl?

Nějaký člověk. Nějaký stín.

Už jsem se skoro rozběhl zpátky ke snack baru, když jsem to zahlédl.

Postava mizící mezi stvoly kukuřice. Asi tak mé výšky, ne-li vyšší. Tam. A najednou tam není. Snažím se spočítat řádky mezi místem, kde stojím, a místem, kde ta postava vnikla do pole. Sedm? Osm? Ne víc než deset. Když minu devátý, zahnu vpravo a vnořím se do kukuřice.

Vláknité listy mě šlehají do obličeje, stvoly s praskáním uhýbají, jak si prorážím cestu. Zvenku to vypadalo, že jsou mezery mezi řádky širší, ale teď, když jsem uvnitř, není tu dost prostoru k tomu, aby se tu muž mé postavy pohyboval, aniž by se o něco zachytil, aniž by klopýtal, aniž by ho něco šlehalo. Není to ani tak běh jako spíš pronikání zužujícím se jícnem.

Jak může ten, koho jsem zahlédl, postupovat rychleji než já? Při té myšlence se zastavím. Lehnu si na břicho a snažím se zrakem proniknout mezi stvoly. Tady dole je jen šedivé světlo, jako hvězdný prach. S otevřenými ústy přitisknutými k zemi mi připadá, jako by měsíční svit měl jakousi příchuť. Anorganická drť ocelových hoblin.

Učím své tělo nehybnosti.

Napadá mě, že jsem se za tu dobu, co jsem opustil Sama, zbláznil. Náhlé pominutí smyslů. Vysvětlovalo by to, proč se v noci prodírám kukuřičným polem. Honím něco, co tu vlastně vůbec není.

A pak to vidím.

Pár bot spěchá k druhému konci pole. Nějakých třicet metrů přede mnou a pár řádků doleva.

Vyhrabu se na nohy. Sténám nad ztuhlými koleny, pálí mě svaly v bocích. Rukama se chytám stvolů a přitahuju se dopředu. Vytrhávám kukuřičné klasy a házím je za sebe, kde duní jako další pár bot.

Vždy po několika krocích se otvírá výhled na farmu v dálce a já uhýbám stranou, abych se blížil přímo k ní. Jako kdybych věděl, kam má ta postava namířeno. Jako kdybych měl nějaký plán.

Znovu zvedám hlavu a hledám sedlovou střechu, ale místo toho zahlédnu tu postavu. Přebíhá zprava doleva přes mezeru mezi řádky. Mihne se za klasy s hedvábnými třásněmi na špičkách. Je temnější než noc, která těsně obepíná kukuřičné pole.

Vyrážím vpřed. Mrkám, abych si pročistil vidění a mohl znovu zaostřit pohled do řádků. Ale co to bylo? Nedalo se určit, jestli je to muž nebo žena, žádné určité oblečení, žádná pokrývka hlavy, žádné viditelné vlasy. Žádný obličej. Strašák, který seskočil z tyče.

Když teď křičím, nevolám už Sama, ale to něco, co je tu v poli se mnou.

„Vrať mi ho! Vrať mi ho!“

Není v tom hrozba. Žádný slib pomsty. Není to o moc víc než sípání otce přetvořené do slov.

Najednou jsem ve dvoře farmy. Kolem zrezivělé houpačky bují přerostlá tráva. Z okenic oprýskává nátěr. Vytlučená okna.

Obejdu dům dozadu. Nikde nestojí žádné auto. Žádná známka toho, že by se tu někdo pohyboval od té doby, co odtud nějaká špatná zpráva vyhnala lidi, kteří tu bydleli naposledy.

Na vteřinku se zastavím, abych si promyslel, co dál. Tehdy mi nohy vypoví službu. Padnu na kolena, jako bych pocítil náhlou potřebu pomodlit se. Přes bušení srdce naslouchám vzdalujícím se krokům. Nejsou už tu slyšet ani hlasy z filmu. Jediným zvukem je elektrizující cvrkání cvrčků.

A jediné, co je vidět, je plátno autokina Mustang. Daleko, za oceánem kukuřičných stvolů, ale stále jasně viditelné. Tiché představení hrůzy, která je mnohem uhlazenější a věrohodnější než ta moje.

Je to, jako kdybych se díval sám na sebe, když mi to došlo. Pravda, o které nikdy nikoho nepřesvědčím, ale to neznamená, že je pochybná.

Vím, kdo to provedl. Kdo mi vzal syna. Znám jeho jméno.

Klečím ve vysoké trávě u opuštěné farmy a hledím na jeho tvář. Dvanáct metrů vysoká, tyčící se nad nesklizenými poli. Neslyšně pohybuje rty a oslovuje přímo noc, jako nějaký bůh. Nestvůrně zvětšená tvář, vytvořená světlem na vybíleném plátně.

Role, která je podle herců nejlepší ze všech. Padouch.

ČÁST PRVNÍ

KENSINGTONSKÝ KROUŽEK

I

DEN SVATÉHO VALENTÝNA, 2003

„Kartičky lásky!“

To je Sam, můj čtyřletý syn. Vběhne do mého pokoje, vyskočí na postel a zasype mi obličej valentýnkami s nalepenými srdíčky.

„Je Den lásky,“ přikývnu. Vyhrnu mu tričko a mlaskavě ho líbám na bříško.

„Kdo je tvůj Valentýn, táto?“

„Myslím, že to bude muset být máma.“

„Ale ona není tady.“

„Na tom nezáleží. Můžeš si vybrat, koho chceš.“

„Opravdu?“

„Určitě.“

Sam se nad tím zamyslí. V prstech skládá a rozkládá jedno přáníčko. V dosud vlhké barvě z voskovek se mihotaly jiskřičky.

„Takže tvůj Valentýn je Emmie?“ ptám se ho. Emmie je jeho stálá chůva. „Nebo některá pečovatelka?“

A tehdy mě překvapí. Daří se mu to často.

„Ne,“ říká a podává mi svoje papírové srdce. „Jsi to ty.“

Takové dny, nevyhnutelné kalendářní svátky – Vánoce, Den otců, Den matek – jsou horší než jiné. Připomínají mi, jak jsem osamělý. A jak se v průběhu času tato osamělost zavrtává hlouběji, do morku kostí. Jako choroba číhající pod dočasným uklidněním.

Ale v poslední době se něco změnilo. Úplně mizí tíha ztráty a na její místo nastupuje prázdnota. Myslel jsem si, že jsem posledních tři a půl roku truchlil. Ale možná že se až teď probírám z šoku. Možná že opravdový žal teprve přichází.

Sam je mi vším.

Tohle pravidlo pořád pomáhá. Ale v měsících bezprostředně následujících po Tamařině smrti to bylo víc než pouhé soustředění. Dovolovalo mi přežít. Žádné jednostranné potřeby, žádné já. Nepovoloval jsem si snění, to mě přivádělo na půl cesty k necitelnosti a umožňovalo věci zvládnout snadněji, než kdybych se příliš oddával citům a snům.

Ale možná že právě to byla chyba. Možná jsem se mýlil, když jsem věřil, že se člověk dokáže obejít bez něčeho, co k němu patří. Ostatně pokud se k žití požaduje nebýt ničím, pak už člověk vlastně nežije.

Tamařiny poslední dny jsou něco, co nehodlám rozebírat. Přiznám se k jakémukoli nevhodnému chování, chybnému úsudku a porušení zákonů. A jsem připraven zkoumat povahu paměti (jak to nazývají ediční kecy na záložkách onoho typu skvělých románů zahleděných do moře), i když to s sebou nese ty nejprudší záchvěvy lítosti. Ale nehodlám vám vyprávět, jaké to bylo být svědkem bolesti mé ženy. Být svědkem její smrti.

Nicméně chci říct tohle: její ztráta mi otevřela oči. Upozornila mě na tisíce hodin strávených tím, že jsem se užíral nenaplněnými ambicemi, malichernými stížnostmi na zaměstnání, zdánlivě nehoráznými každodenními křivdami. Na všechny promarněné příležitosti, kdy jsem neměl myslet, nýbrž jednat. Chopit se šance na změnu. Pochopit, že jsem se mohl změnit.

Bylo mi právě jedenatřicet, když Tamara zemřela. Neměl jsem za sebou ani polovinu života. Ale když zemřela, dolehlo na mě kruté poznání, jak ten život mohl být úplný. Jak byl úplný, kdybych jen na něj tak pohlížel.

Jako novomanželé jsme koupili dům na Euclid Avenue hned u Queen Street, ještě než se tam zabydlely prodejny s vybavením pro jógu, stodolarové kadeřnické salony a obchody s erotickými pomůckami. I když jediní, kdo tehdy praktikoval jógu, byli opilci rozložení v různých pozicích ve vchodu do obchodu a jedinou erotiku představoval půlhodinový zážitek s jednou z těch dam promenujících se na nároží na vysokých podpatcích. Stěží se mi tehdy podařilo složit zálohu a teď si nemůžu dovolit dům prodat. Ne, pokud chci žít někde poblíž centra.

Což chci. Když už pro nic jiného, pak proto, že rád chodím do práce pěšky. Přes veškerý komfort, který sem vnáší nový příliv peněz, nabízí Queen Street West chodci spoustu dramatických výjevů. Punkery pokřikující na párek vrčících mastifů před koncertní halou Big Bop. Sbor týpků trpících samomluvou, kteří vysadili prášky. Nebo ten chlap, co za mnou každé ráno chodí přes celý blok a chce po mně, abych mu koupil prosciuttový sendvič (je v tom velmi vybíravý), a z neznámých důvodů mě oslovuje Steve-o. A to nemluvím o ambulancích, které odvážejí každého, kdo předchozí noci nedostal lůžko v útulku.

Prožíváme v dějinách města období, kdy kdekdo upozorňuje, v čem se Toronto mění. Víc se staví, stěhuje se sem víc lidí, existuje víc způsobů jak vydělat peníze i jak je utratit. A víc důvodů ke strachu. Příběhy o bezdůvodném násilí, vtrhnutí do bytu či domu, zločinech spáchaných z projíždějícího auta, napadeních bez motivu. Ale není to jenom to. Není to hrozba, která vždycky přichází od nich z našich představ, nýbrž potenciálně od kohokoli, dokonce i od nás samých.

V ulicích teď panuje napětí, agresivita, která vyvěrá z neukojitelných tužeb. Poněvadž dnes je toho v nabídce víc než dřív a dá se toho víc chtít. Tento druh změny, probíhající rychle a nekontrolovatelně, vede lidi k tomu, aby viděli ostatní jinak než dřív. Jako trh. Jako segment. Jako jednotlivé body přístupu k tomuto segmentu.

Všichni máme jedno společné. Chceme víc. Ale chtění má i svou temnou stránku. Může změnit ty, kteří se kdysi vůbec neznali, v konkurenty.

Koniec ukážky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

I

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ČÁST ČTVRTÁ