FEAR: Essential Wisdom for Getting Through the Storm

Copyright © 2012 by Thich Nhat Hanh

All Rights Reserved

„Published by arrangement with HarperCollins Publishers“

Translation © Vlasta Hesounová, 2015

ISBN 978-80-242-6442-4

ÚVOD:

Nebojácnost

Snad všichni v životě prožíváme nádherné i těžké chvíle. Ale pro mnohé z nás se i v nejradostnějších okamžicích pod radostí skrývá strach. Bojíme se, že tato chvíle skončí, že nedostaneme to, co potřebujeme, že ztratíme to, co máme rádi, nebo že nám hrozí nějaké nebezpečí. Náš největší strach často pramení z vědomí, že nám jednoho dne tělo přestane fungovat. Takže i když máme veškeré podmínky k tomu, abychom byli šťastní a spokojení, naše radost není úplná.

Myslíme si, že máme-li být šťastnější, měli bychom strach zapudit nebo ignorovat. Necítíme se v pohodě, když myslíme na věci, jež nás děsí, a proto se snažíme strach popřít. „Ne, nechci na to myslet.“ Snažíme se svůj strach ignorovat, ale on je všudypřítomný.

Jediná možnost, jak strach překonat a být doopravdy spokojení, je přiznat si strach a podívat se do hloubky na jeho zdroj. Místo abychom se snažili před strachem uprchnout, můžeme ho vědomě přijmout a prozkoumat hlubokým a jasným pohledem.

Bojíme se věcí mimo sebe, které nemůžeme ovlivnit. Máme strach, že onemocníme, že zestárneme a přijdeme o všechno, čeho si nejvíc ceníme. Snažíme se lpět na věcech a na lidech, na nichž nám záleží – na svém postavení, na majetku, na blízkých osobách. Ale ani to nás strachu nezbaví. A nakonec přijde chvíle, kdy toto všechno budeme muset opustit. Nic z toho si s sebou vzít nemůžeme.

Můžeme si myslet, že když budeme své obavy ignorovat, ony prostě odejdou. Ale jestliže ukryjeme své starosti a úzkosti do hloubi vědomí, budou nás i nadále ovlivňovat a budou zdrojem zármutku. Velice se bojíme nemoci. Avšak je v naší moci podívat se důkladně na své obavy a potom nás už strach nemůže ovládat. Získaná schopnost žít naplno v přítomném okamžiku – které říkáme bdělost – nám dodává odvahu postavit se ke svým úzkostem čelem a nedat se jimi už ovládat a smýkat. Být bdělý znamená dívat se pod povrch věcí, dotknout se skutečné podstaty mezibytí a rozpoznat, že nic není nikdy ztraceno.

Jednoho dne, ještě za vietnamské války, jsem seděl na opuštěném letišti vysoko v horách. Čekal jsem na letadlo, kterým jsem chtěl odletět na sever, abych zjistil situaci po záplavách a pomáhal lidem, kteří jimi byli postiženi. Velmi to spěchalo, a proto jsem měl letět vojenským letadlem, které obvykle vozilo přikrývky, oblečení a podobné věci. Seděl jsem tam o samotě a čekal, až se letadlo objeví, když ke mně přišel americký důstojník. I on čekal na své letadlo. Byla válka a na tom letišti jsme byli jen my dva. Podíval jsem se na něho a viděl, jak je mladý. Okamžitě jsem k němu pocítil soucit. Proč jen sem musel přijet, aby zabíjel nebo se nechal zabít? Protože mi ho bylo líto, řekl jsem mu: „Vy asi musíte mít velký strach z Vietkongu.“ Vietkong byla komunistická partyzánská organizace. Bohužel to nebyla ode mne nejvhodnější poznámka, protože v mladém důstojníkovi probudila strach. Okamžitě sáhl po zbrani a zeptal se: „Vy k nim patříte?“

Američtí důstojníci dostali před odletem do války poučení, že ve Vietnamu může být příslušníkem Vietkongu kdokoli, a v každém americkém vojákovi se uhnízdil strach. Každé dítě, každý mnich může být agentem partyzánů. Takhle byli vojáci vyškoleni, a proto viděli nepřítele úplně v každém. Já jsem se snažil dát tomu vojákovi najevo svůj upřímný soucit, ale ten, jakmile jen zaslechl slovo Vietkong, pocítil strach a chtěl střílet.

Věděl jsem, že musím zachovat naprostý klid. Začal jsem zhluboka dýchat a pak jsem odpověděl: „Ne, čekám tady na letadlo do Danangu. Chci tam pomáhat lidem postiženým povodní.“ S vojákem jsem hluboce soucítil a on to poznal z mého hlasu. Pak jsme spolu hovořili a já jsem mu mohl sdělit svou myšlenku, že válka má mnoho obětí nejen na vietnamské, ale i na americké straně. Voják se také uklidnil a mohli jsme si popovídat. Už mi nehrozilo nebezpečí, protože jsem zachoval klid a jasnou hlavu. Kdybych byl jednal pod vlivem strachu, on by mě ze strachu patrně zastřelil. Neměli bychom si tedy myslet, že nebezpečí přichází pouze zvenčí. Přichází i zevnitř. Pokud si své obavy nepřiznáme a důkladně se nepodíváme na svůj strach, můžeme na sebe přivolat nebezpečí a neštěstí.

Všichni strach pociťujeme, ale pokud se nám podaří na něj pohlédnout do hloubky, budeme schopni vymanit se z jeho sevření a pocítit radost. Strach nás nutí, abychom se zaměřovali na minulost nebo si dělali starosti kvůli budoucnosti. Jestliže si dokážeme svůj strach přiznat, uvědomíme si, že právě v této chvíli nám nic nechybí. Právě nyní, dnes, jsme ještě naživu a tělo náležitě plní své funkce. Naše oči stále vidí krásnou oblohu. Uši slyší hlasy našich blízkých.

Úvodní díl našeho zkoumání strachu spočívá v tom, že ho vpustíme do vědomí, aniž jej jakkoli posuzujeme. Jenom klidně přijmeme jeho existenci. Už to nám přinese značnou úlevu. Pak, až se strach trochu utiší, můžeme se ho lehce zmocnit a podívat se do hloubky na jeho kořeny, na jeho zdroj. Pochopíme-li původ svých úzkostí a strachu, pomůže nám to zbavit se jich. Pochází náš strach z něčeho, co se děje právě teď, nebo je to nějaký starý strach, strach z doby, kdy jsme byli malí, a my ho od té doby držíme v sobě? Pokud se naučíme otevřeně přijmout své obavy, uvědomíme si, že jsme stále naživu a stále máme spoustu věcí, které můžeme mít rádi a z nichž se můžeme těšit. Jestliže se v myšlenkách stále nezaobíráme pouze svým strachem, můžeme se těšit ze slunečního svitu, z mlhy, ze vzduchu i z vody. Když se podíváme na svůj strach důkladně a získáme jeho jasný obraz, teprve potom stojí za to žít.

Náš největší strach pramení z představy, že až zemřeme, propadneme se do nicoty. Abychom se tohoto strachu zbavili, musíme pohlédnout do hloubky této nejzazší dimenze, abychom spatřili svou skutečnou podstatu nezrození a neumírání. Potřebujeme se osvobodit od představy, že jsme jen pouhé tělo, které je smrtelné. Jestliže pochopíme, že jsme víc než fyzické tělo, že jsme se nezjevili z nicoty a do nicoty nezmizíme, od tohoto strachu se osvobodíme.

Buddha byl lidská bytost, a proto i on znal strach. Ale protože dennodenně praktikoval bdělost a zblízka pozoroval svůj strach, když se ocitl tváří v tvář neznámu, dokázal mu čelit klidně a pokojně. Vypráví se, že se jednou procházel a náhle ho přepadl Angulimala, známý mnohonásobný vrah. Angulimala na Buddhu zakřičel, aby se zastavil, ale Buddha šel pomalu a klidně dál. Angulimala ho dohonil a ptal se, proč se nezastavil. Buddha mu odpověděl: „Angulimalo, já jsem se zastavil už dávno. To ty ses nezastavil.“ Potom pokračoval a vysvětloval: „Přestal jsem dělat věci, které působí utrpení jiným živým bytostem. Všichni živoucí tvorové chtějí žít. Všichni se bojí smrti. Proto musíme v sobě pěstovat soucitné srdce a chránit životy všech tvorů.“ Angulimala užasl a prosil o další poučení. Když rozhovor skončil, Angulimala se zapřisáhl, že se již nikdy nedopustí žádného násilného činu, a rozhodl se, že se stane mnichem.

Jak to, že při setkání s násilníkem zůstal Buddha tak klidný a mírný? Toto je samozřejmě extrémní příklad, ale všichni se s takovým či onakým strachem musíme vypořádávat den co den. Přitom nám může nesmírně pomoci každodenní praktikování bdělosti. Začneme-li s dechem, s usebraností, budeme schopni se vypořádat se vším, nač narazíme.

Život beze strachu je nejen možný, ale je to zdroj nejvyšší radosti. Dosáhnete-li nebojácnosti, jste svobodní. Sedím-li v letadle a pilot oznámí, že hrozí havárie, začnu praktikovat bdělé dýchání. Jestliže dostanete špatnou zprávu, doufám, že uděláte totéž. Ale nečekejte s praktikováním proměny svého strachu a života v bdělosti, až nastane nějaký kritický moment. Nebojácnost vám nemůže nikdo dát. I kdyby vedle vás seděl Buddha, dát vám ji nemůže. Musíte se v ní cvičit a uskutečnit ji sami. Jestliže si navyknete praktikovat bdělost, budete vědět, co dělat, když se vyskytnou nějaké obtíže.

Čas předtím

Většina z nás se na to nepamatuje, ale kdysi dávno jsme všichni žili v matčině lůně. Byli jsme droboučké lidské bytosti. V matčině těle tloukla dvě srdce: její a vaše. V té době za vás maminka dělala všechno; dýchala za vás, jedla i pila. Byli jste s ní spojení pupeční šňůrou. Potravu i kyslík jste dostávali právě tou pupeční šňůrou, byli jste v bezpečí a cítili jste se spokojení. Nikdy vám nebylo horko ani zima. Měli jste veškeré pohodlí. Odpočívali jste na měkoučkém polštářku z vody. V Číně a Vietnamu se lůnu říká palác dítěte. Devět měsíců jste žili v paláci.

Těch devět měsíců bylo asi nejpříjemnější období vašeho života. Pak přišel den, kdy jste se narodili. Najednou bylo kolem vás všechno úplně jiné, ocitli jste se v neznámém prostředí. Poprvé jste pocítili nepříjemné chladno a dostali hlad. Okolní zvuky byly příliš hlasité, světlo příliš prudké. Poprvé jste také dostali strach. To je prapůvodní strach.

V paláci dítěte jste nemuseli používat vlastní plíce. Ale ve chvíli narození někdo přestřihl pupeční šňůru a vy už jste nebyli fyzicky propojení s matkou. Maminka už nemohla dýchat za vás. Museli jste se naučit dýchat sami. Kdybyste se dýchat nenaučili, zemřeli byste. Porod byla nanejvýš nebezpečná chvíle. Byli jste vyhnáni z paláce a setkali jste se s utrpením. Chtěli jste se nadechnout, ale nešlo to. V plicích jste měli nějakou tekutinu a té jste se museli nejdřív zbavit. Přišli jste na svět a s vaším zrozením se zrodil i strach a touha přežít. To je také prapůvodní touha.

Aby novorozeně žilo, musí mít někoho, kdo se o ně postará. I poté co přestřihli pupeční šňůru, k tomu, abychom přežili, jsme byli zcela závislí na dospělých. Jestliže závisíte na někom nebo na něčem, máte-li přežít, znamená to, že je mezi vámi stále nějaké pouto, svého druhu neviditelná pupeční šňůra.

Ani když dospíváme, náš prapůvodní strach a prapůvodní touha nás neopouštějí. Ačkoli již nejsme bezbranná stvoření, stále máme strach, že nepřežijeme a že se o nás nikdo nepostará. Veškeré touhy, které v životě pocítíme, budou mít kořeny v této prapůvodní, základní touze přežít. Jako malé děti jsme všichni usilovně hledali způsoby k přežití. Cítili jsme, jak jsme bezmocní. Měli jsme nohy, ale neuměli jsme chodit. Měli jsme ruce, ale nedokázali jsme jimi nic uchopit. Museli jsme tedy přijít na to, jak si získat někoho, kdo nás bude chránit, pečovat o nás a postará se o to, abychom přežili.

Každý občas dostane strach. Máme mimo jiné strach z osamělosti, bojíme se, že nás někdo opustí, že zestárneme, umřeme nebo onemocníme. Někdy můžeme pociťovat strach, aniž přesně víme proč. Jestliže se naučíme hlubokému pohledu, pochopíme, že tento strach je výsledkem onoho prapůvodního strachu z doby po narození, kdy jsme byli bezmocní a neschopní cokoli sami udělat. Sice jsme zatím dospěli, ale ten původní strach a původní touha nás neopouštějí. Naše touha získat partnera je částečně pokračováním naší touhy mít někoho, kdo se o nás postará.

Jako dospělí se často bojíme rozpomenout na ten prapůvodní strach a prapůvodní touhu nebo se jimi nechat ovlivňovat, protože to bezbranné dítě v nás je dosud naživu. Neměli jsme možnost si s ním pohovořit. Nevěnovali jsme čas tomu, abychom se postarali o to zraněné, bezbranné dítě uvnitř.

U většiny z nás tento prapůvodní strach v nějaké podobě přetrvává. Někdy máme strach být sami. Říkáme si třeba: „Sám to nezvládnu; musím k tomu někoho mít.“ To je přežívání našeho prapůvodního strachu. Jestliže se však podíváme důkladně do hloubky, zjistíme, že máme schopnost svůj strach utišit a najít vlastní štěstí.

Musíme se zblízka podívat na své vztahy, abychom se přesvědčili, zda jsou založené především na vzájemné potřebě nebo vzájemném štěstí. Máme tendenci si myslet, že náš partner má tu moc navodit nám pocit pohody a že nemůžeme být spokojení, pokud ho u sebe nemáme. Říkáme si: „Tohohle člověka potřebuju, aby se o mne staral, jinak nepřežiju.“

Jestliže je váš vztah založen na strachu, a ne na vzájemném porozumění a štěstí, nemá pevný základ. Máte možná pocit, že ke svému štěstí potřebujete onoho člověka. A přesto vám za čas připadá otravný a nejradši byste se ho zbavili. V tom případě je vám jasné, že vaše pocity klidu a bezpečí od toho člověka nepocházejí.

Podobné to je, když třeba rádi trávíte hodně času v nějaké kavárně; nemusí to být proto, že vám ta kavárna připadá tak zajímavá. Možná je to proto, že se bojíte být o samotě; cítíte, že stále musíte být mezi lidmi. Když si pustíte televizi, možná to není proto, že dávají nějaký úžasný pořad, který chcete vidět, nýbrž jde o to, že se bojíte být sami se sebou.

Jestliže si děláte starosti, co si o vás pomyslí jiní lidé, je to stejný případ. Bojíte se, že když o vás budou smýšlet negativně, také vás nebudou přijímat a vy zůstanete osamělí, v nebezpečí. Když tedy potřebujete, aby o vás lidé smýšleli dobře, je to pokračování téhož prapůvodního strachu. Pokud si pravidelně chodíte kupovat něco nového na sebe, pochází to z téhož přání; chcete, aby vás druzí lidé přijímali. Bojíte se jejich odmítnutí. Bojíte se, že budete opuštění a ponecháni sami sobě, že nebudete mít nikoho, kdo by se o vás postaral.

Musíme se podívat do hloubi, abychom rozpoznali ten prapůvodní, prvopočáteční strach a touhu, které jsou za mnoha projevy našeho chování. Každá z obav a přání, které dnes pociťujete, je pokračováním onoho prapůvodního strachu a touhy.

Jednoho dne při procházce jsem pocítil, jako bych byl spojen pupeční šňůrou se sluncem na obloze. Zřetelně jsem si uvědomoval, že kdyby tam slunce nebylo, okamžitě bych zemřel. Potom jsem uviděl pupeční šňůru spojující mne s řekou. Věděl jsem, že bych zemřel, kdyby řeka neexistovala, protože bych neměl co pít. A spatřil jsem i pupeční šňůru, jíž jsem byl spojen s lesem. Lesní stromy produkují kyslík, bez nějž se nedá dýchat. Bez lesa bych tedy zemřel. Další pupeční šňůra mě spojovala s rolníkem, který pěstuje zeleninu, obilí a rýži, které si připravuji k jídlu.

Když budete praktikovat meditaci, uvidíte věci, jaké jiní lidé nevidí. Ačkoli ty pupeční šňůry třeba nevidíte, ony tam přesto jsou a připojují vás k matce, k otci, k rolníkovi, k slunci, k řece, k lesu a tak dále. Meditace se může projevit i vizuálně. Kdybyste měli nakreslit obrázek sebe samého s mnoha pupečními šňůrami, zjistili byste, že jich není pět nebo deset, nýbrž možná jich jsou stovky nebo tisíce, a vy jste spojeni se všemi.

V Plum Village v jihozápadní Francii, kde nyní žiji, rádi používáme gáthy, krátké básně, které v průběhu celého dne recitujeme potichu nebo nahlas a jejichž pomocí hluboce prožíváme veškeré činnosti každodenního života. Máme gáthu pro ranní probuzení, pro čištění zubů a dokonce i gáthy pro řízení auta a používání počítače. Gátha, kterou odříkáváme při podávání jídla, zní takto:

V tomto pokrmu

jasně vidím

přítomnost celého vesmíru,

podporujícího mou existenci.*

Když se důkladně zadíváme na zeleninu, vidíme uvnitř sluneční svit, oblaka, půdu a množství těžké, ale láskyplné práce – to vše je v pokrmu, který máme před sebou. Jestliže se umíme dívat tímto způsobem, i když s námi u jídla nikdo nesedí, víme, že naše společenství, naši předkové, Matka Příroda a celý vesmír jsou v každém okamžiku s námi, vedle nás i uvnitř nás. Nikdy se nemusíme cítit sami.

Jedna z věcí, které můžeme udělat, když chceme utišit svůj strach, je mluvit k němu. Můžete se posadit s tím ustrašeným dítětem, které máte v sobě, a být na ně hodní. Můžete říkat něco jako: „Milé dítě, jsem tvé dospělé já. Chci ti říct, že už nejsme bezmocné, křehké nemluvně. Máme silné paže i nohy a dokážeme se bránit. Proto není žádný důvod, abychom měli strach.“

Jsem přesvědčen, že podobná promluva k dítěti může být velmi užitečná, protože to vnitřní dítě je možná těžce poraněné a čeká, až k němu přijdeme. Všechna poraněni z dětství jsou dosud živá, ale my jsme byli tak zaneprázdnění, že jsme si nenašli čas, abychom se k němu vrátili a pomohli mu zhojit rány. Proto je tak důležité najít si čas k návratům, rozpoznat přítomnost poraněného dítěte v sobě, hovořit k němu a přispět k jeho uzdravení. Můžeme mu několikrát připomenout, že již nejsme bezmocné dítě, ale že jsme dospělí a dokážeme se o sebe dobře postarat.

Cvičení: Hovoříme s vnitřním dítětem

Položte na zem dva polštáře. Posaďte se nejdříve najeden polštář a předstírejte, že jste bezmocné, zranitelné dítě. Můžete to říct nahlas: „Můj milý, jsem úplně bezmocný. Nedokážu nic udělat. Jsem v nebezpečí. Určitě umřu, nikdo se o mě nestará.“ Vyjadřujte se tak, jako byste byli opravdu malé dítě. A když to říkáte a dostaví se stres, pocit strachu, bezmoci a beznaděje, nechte je, aby se projevily, a přiznejte si je. Poskytněte tomu bezmocnému dítěti dost času, aby se plně vyjádřilo. To je velmi důležité.

Jakmile dítě domluví, přesedněte si na druhý polštář a sehrajte roli svého dospělého já. Kdykoli se podíváte na první polštář, představte si, že tam sedí to bezbranné dítě, a oslovte je: „Poslouchej mě. Jsem tvé dospělé já. Už nejsi bezmocné dítě; vyrostli jsme a jsme dospělí. Máme dost inteligence, abychom se bránili, abychom dokázali sami přežít. Už nepotřebujeme, aby se o nás někdo staral.“

Když si to vyzkoušíte, uvidíte, že pocit bezpečí a jistoty, po němž toužíte, se nedostaví, pokud se budete vázat na jiného člověka nebo se budete neustále něčím rozptylovat. Tím, že si svůj vnitřní strach přiznáte a utišíte ho, uděláte první krok k tomu, abyste se jej zbavili.

Pro ty z nás, kteří v minulosti zakusili zneužívání, strach nebo bolest, je podstatné si uvědomit, že nyní jsme v bezpečí. Někdy k tomu budeme potřebovat přítele, bratra, sestru nebo učitele, kteří nám pomohou, abychom se nevraceli do minulosti. Vyrostli jsme. Nyní jsme schopni nejen se bránit, ale i žít v přítomném okamžiku a rozdávat se druhým.

Kompletní sbírku gáth a poučení, jak je praktikovat v každodenním životě, najdete v mé knize Každý dech znamená pokoj (česky Knižní klub, Praha 2014).

Prapůvodní strach

Mnozí z nás se často přistihnou, že myslí na věci, které probouzejí pocity strachu a smutku. Všichni jsme v minulosti zažili nějaké utrpení a často si je připomínáme. Znovu se do minulosti vracíme, oživujeme ji a přehráváme si filmy o minulosti. Ale jestliže se vracíme k těmto vzpomínkám bez bdělosti a uvědomělosti, pokaždé ono utrpení prožíváme znovu.

Dejme tomu, že vás v dětství zneužívali. Hrozně jste trpěli. Byli jste křehcí a bezbranní. Patrně jste se pořád báli. Nevěděli jste, jak se máte bránit. A možná v duchu stále znovu prožíváte to zneužívání, ačkoli jste už dospělí. Už nejste to křehké zranitelné dítě, které se nemůže bránit. A přesto prožíváte dětské utrpení, protože se k těm vzpomínkám stále vracíte, i když jsou tak bolestné.

Ve vašem vědomí existuje film, uložený obraz. Kdykoli se v duchu vracíte do minulosti a díváte se na ten obraz nebo si přehráváte film, trpíte znovu. Bdělost nám připomíná, že je možné být tady a teď. Připomíná nám, že stále máme k dispozici přítomnou chvíli; nemusíme prožívat události, které se odehrály už dávno.

Představte si, že vám před dvaceti lety někdo dal políček. To se uložilo jako obraz do vašeho podvědomí. V něm je uloženo mnoho filmů a obrazů, které se tam stále promítají. A vy máte sklon stále se vracet do minulosti a pořád si je přehrávat, takže pořád trpíte. Pokaždé, když se podíváte na ten obraz, znovu cítíte ten políček, a to se stále opakuje.

Ale je to jen minulost. Vy už nežijete v minulosti, jste v přítomné chvíli. Stalo se to, ano – jenže v minulosti. Teď z ní zbyly jen obrazy a vzpomínky, a jestliže se do minulosti vracíte, abyste si oživili ty obrazy, je to špatná bdělost. Jestliže však zapustíme kořeny v přítomné chvíli, můžeme pohlédnout na minulost jinak a utrpení přetvořit.

Když jste byli malí, někdy vám někdo sebral hračku. Naučili jste se plakat, pokusili jste se situaci zmanipulovat; nebo jste se usmívali na svého pečovatele, aby vám hračku vrátil. Už jako malé dítě jste se naučili diplomatickému úsměvu. To je jeden způsob, jak se vypořádat s problémem přežití. Takové věci se učíte, aniž si uvědomujete, že je to učení. Pocit, že jste křehcí, zranitelní a neschopní se bránit, pocit, že u sebe stále někoho potřebujete, vás neopouští. Tento prapůvodní strach – i jeho druhá tvář, prapůvodní touha – je s vámi stále. Bezmocné malé dítě se svým strachem a se svou touhou je v nás stále přítomné.

Někteří lidé jsou v depresi a neustále se trápí, i když je momentálně všechno v nejlepším pořádku. Je to proto, že máme tendenci upínat se k minulosti. Cítíme se klidnější, když se tam zabydlíme, byť to znamená hodně utrpení. Tento domov se nachází hluboko v našem podvědomí, kde se neustále promítají filmy z minulosti. Noc co noc se vracíte, díváte se na ty filmy a trpíte. A budoucnost, kvůli níž si pořád děláte starosti, není nic jiného než projekce strachu a touhy z minulosti.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ÚVOD: Nebojácnost

Čas předtím

Prapůvodní strach