ROZPRÁVKAR

© D. Budzak 2017

ISBN 978–80–972483–2–1

￼

ROZPRÁVKAR

D. Budzak

NA ÚVOD

V hustej tmavej hore býval jeden vlkolak a mal pri sebe tri dcéry. Najmladšia z nich bola veľmi utešená.

Raz tento ich otec nemal čo jesť a bol práve samotný s najstaršou dcérou.

„Ach, dievka moja, poďže mi,“ povedá, „trochu poískať, poď!“

Dievke nebolo treba dva razy povedať, spravila mu po vôli, ale ako mu tak ískala, on ju schytil a tam naskutku

zožral; neostal z nej ani len koštialik.

Potom sa prevalil a drichmal do druhého rána.

„Ach, dievka moja, poďže mi trocha poískať, poď!“ zavolal zas na strednú.

A tej sa to istô zviedlo, ako i staršej. Nato si poznovu ľahol a chrápal do druhého rána.

„Ach, dievka moja, poďže mi trochu poískať, poď!“ zavolal teraz na tú najmladšiu.

Ale táto bola oblokom zahliadla, čo sa včera v izbe robilo.

„Idem,“ povedá, „idem; len máličko dočkajte!“

Vtom vyšla z izby, v komore čo mohla, napochytre zachytila, a poď v nohy! Utekala, ako jej len para stačila.

Pavol Dobšinský:

Prostonárodné slovenské povesti – Vlkolak

Rozprávkar

Viete, čo je v živote najdôležitejšie, pán inžinier? Neviete?

Tak si zapamätajte, že najdôležitejšie v živote

je vyhnúť sa zlým ľuďom!

MUDr. Marcela Rosenbergerová

1.

Cesta zo zasadnutia parlamentného výboru bola pre neho takmer vykúpením. Po nervóznych prekáračkách o peniaze a potom o ďalšie peniaze, ktoré napokon tvrdo vyjednal, sedel v mäkkom, kožou voňajúcom pohodlí svojho majestátneho BMW. Chvíľu mal pustené rádio. Už po prvých správach, v ktorých informovali o zasadaní výboru, odkiaľ práve išiel, to však vypol. Nemal chuť počúvať vlastné drísty, ktoré spolu s tajomníkom vymysleli ako tlačovú správu pre médiá. Ani zmienka o tom, kam a ako pôjde ďalších stopäťdesiat miliónov. Iba informácia, ktorou sa väčšina týchto tunelov zastierala – konalo sa významné rokovanie o regionálnom rozvoji. S dodatkom, že vláda vyčlenila na regionálny rozvoj ďalších stodvadsať miliónov. Usmial sa. Ak by sa regiónom dala nazvať jeho hacienda a usadlosti jeho verných lokajov ochotných urobiť čokoľvek, je to pravda. Rozvíjajú región. Ten svoj. Informácia o ostatných tridsiatich miliónoch sa uverejní neskôr, aby to pôsobilo dojmom, že vláda vyčlenila ďalšiu podporu.

Zo sedemnástich reproduktorov v aute – alebo ich bolo len pätnásť? Mávol rukou, veď je to jedno – z mnohých reproduktorov sa jeden po druhom rinul najprv Mendelssohn, potom Brahms. Berlínski filharmonici dirigovaní von Karajanom. Mal rád tieto Karajanove nahrávky.

Vonku sa už šero prehuplo do tmy. Displeje v aute svietili len tak mäkko a prívetivo, aby nerušili hudbu v teple jeho limuzíny. Cítil sa skvelo. A postupne uvoľnenejšie. Konečne sa začal tešiť. Na svoju loď a samotu, ktorú si na nej dopraje. Možno jeden-dvaja ľudia vedeli, kde strávi najbližšie dva dni. Iba tak sa mohol schovať a dopriať si pokoj.

Pokoj panoval aj na móle, keď sa okolo seba rozhliadal. Auto zaparkoval obďaleč. Nikde nikoho. Len hustá tma, svetlá až v diaľke a on mohol potichu a nepozorovane prejsť ku svojej motorovej jachte. Nebola malá, ale ani ohromujúco veľká. Veľkú, pod krycím menom majiteľa, parkoval v maríne na mori v Chorvátsku, aj keď najviac času na nej strávil vo vlnách v okolí Sardínie a Korziky. Najmä Korziku miloval.

Túto loď mal na Slovensku. Kedykoľvek zatúžil plaviť sa, čakala na neho ako pokojná a verná manželka. Ako jeho istota. Tie lode na mori, to boli nádherné milenky, ktoré napĺňali jeho utajované túžby. Takmer nikto nevedel o jeho jachtových milenkách na mori a, paradoxne, vôbec nikto nevedel o tejto lodi na priehrade. Ak, samozrejme, nerátal robotníkov, ktorí sa o loď starali. Aj tí však dostávali pokyny od iného človeka, za ktorého sa vydával, a nepamätal si, že by sa boli s ním niekedy stretli. Toto súkromie, túto intimitu, miloval nadovšetko.

Loď na konci móla stála pokojne. Bola odplachtovaná, s plnými nádržami a natrieskanými chladničkami. Presne ako to nariadil pred cestou z Bratislavy sem.

Ešte raz sa obzrel, či ho niekto nevidí. Potom prehodil mäkkú koženú tašku so svojimi osobnými vecami cez zábradlie. Uvoľnil lano na prove a prešiel k ďalšiemu na korme. Vzduchom nafúknuté fendre, ktoré chránili loď od stretu s mólom, ľahko zaškrípali.

Uvoľnený koniec druhého lana prehodil na palubu, aby ho o chvíľu mohol ľahko uvoľniť z kotevnej obruče. Až potom sa prehupol na palubu aj on. Rýchlym pohľadom skontroloval, či je všetko, ako prikázal. Bolo to tak. Siahol do vrecka bundy a vytiahol kľúč zapaľovania. Keď ho zasunul a stlačil štartér, motory pod zadnou palubou okamžite naskočili.

S jednou rukou na kormidle, v druhej popúšťajúc lano, opatrne a pomaly odrazil od móla. Lano sa bez problémov vyvlieklo z kotevnej obruče a spadlo do vody. Rýchlo ho zmotal a položil na kormu, aby mu nezavadzalo. Vedel, že poriadok na lodi, najmä ak je na nej sám, je dôležitý. Navyše, potrpel si na poriadok.

Pridal plyn oboch motorov, potom ešte trochu a rýchlosť stúpla. Nie veľmi. Kým bol blízko brehu, nechcel robiť zbytočný rozruch a pútať pozornosť vyrevujúcimi motormi. Jeho bielo-modrá motorová jachta sa plynule a plavne kĺzala po hladine, vzďaľovala sa od brehu a norila sa do tmy, až kým sa v nej nestratila úplne.

Stiahol rýchlosť motorov na minimum a potom motory vypol. Loď sa kĺzala len zotrvačnosťou po hladine a voda ju omývala mäkko, nežne a rovnako mäkko a nežne pri tom čľapkala o boky jeho krásavice. Mal rád tento pocit. Konečne sa dostavil.

Pozrel sa pred seba do nekonečnej čierňavy nad vodnou hladinou. Potom sa pozrel za seba, tam, kde sa pobrežné svetlá strácali v hustnúcej tme.

Potom mu ten výhľad niečo zaclonilo. Spadol na palubu lode v bezvedomí.

Jeseň tam vonku sa už ohlásila a tu na Orave to bolo cítiť skoro ako zimu. Aj v podpalubí bolo nepríjemne chladno. Okolo neho sa však rozprestieral horúci mrak utrpenia. Už sa nevládal mykať a snaha uvoľniť sa z povrazov omotaných okolo zápästí z neho vysala všetku energiu. Hlavu ledva držal vzpriamenú. Podchvíľou mu padala na hruď.

Jeho trýzniteľ sedel mimo svetelného kužeľa pred ním. On, priviazaný o stoličku, ho nevidel, ale poznal ho. Z tmy hnusne chladného podpalubia sa k nemu prihováral vľúdnym hlasom. Skoro akoby mu chcel byť sympatický.

„Máš rád rozprávky?“

„Čo to trepeš? Ty si sa mal pri mne ako v rozprávke.“ Každé slovo ho stálo veľa síl. Po každom sa musel nadýchnuť a sústrediť sa na ďalšie.

„Vidíš, a keby si mal rád rozprávky, tak by si vedel, ako to v nich chodí. Koľko je v nich poučenia!“ Stále bol mimo svetelného kužeľa. A stále mal ten sympatizujúci tón v hlase, hoci v príkrom rozpore s kladivom, ktoré držal v jednej ruke, a kliešťami v druhej.

„Podľa mňa sú slovenské rozprávky najkrajšie. Také naturálne, brutálne pravdivé. Všetci v nich vidia len boj dobra a zla, ale uniká im podstata.“

„Ty nemôžeš byť normálny.“

Kladivo a kliešte sa vynorili z tmy do svetla, keď mu ich otrčil pod nos, aby bolo jasné, kto tu velí.

„Neprerušuj ma láskavo!“ Jeho trýzniteľ sa nadýchol, aby sa upokojil, a pokračoval: „Tak napríklad tá o tom, ako išiel najmladší syn hľadať svojich bratov, z ktorých sa stali krkavce. Poznáš ju?“

Jeho obeť mlčala. Mávol znechutene rukou a pokračoval:

„Na ceste mu pomáhal jeho vraný koník. Verne mu slúžil a radil. Dostal ho z nejedného nebezpečenstva. A potom, keď sa ten najmladší brat mal stretnúť so svojimi ostatnými roduvernými bratmi, uvedomil si, že ich musí nejako prilákať. Oni boli ešte stále krkavcami, vieš?“

Odpovedalo mu však len napäté ticho. Opäť si znechutene vzdychol.

„Tak ten najmladší brat zoskočil z toho múdreho koníka, ktorý mu celou cestou pomáhal, a zoťal mu hlavu. Jedným švihnutím svojho meča. Dobré, nie?“

Opäť len hlboké ticho pretkávané mučivými vzdychmi muža priviazaného o stoličku v chladnom podpalubí jeho vlastnej lode.

„A keď krkavce zacítili krv, ktorá tomu koníkovi vytryskla z preťatého krku, zlietli sa k svojmu bratovi a lačne chlípali svojimi veľkými zobákmi tú teplú dobrotu.“

Pobavene sa pozrel na bezmocného muža pred sebou.

„No nie sú tie slovenské rozprávky poučné? Také naše? Niekto ti celý život verne slúži a ty, keď si už na konci cesty a mal by si sa mu odmeniť, zotneš mu hlavu, aby sa mohli nažrať len tí tvoji!“ Vzdychol si. „Toľko poučenia, ale ľudia furt len či dobro zvíťazí? No jasné, že zvíťazí! Stačí obetovať tých, ktorí ti boli verní.“

„Čo to má spoločné s nami? Tu? Teraz?“ Cítil, že sa ho opäť zmocňujú mdloby.

„Vidíš, keby si mal naozajstné kultúrne korene svojho národa, tak ako si o tom častokrát rečnil na mítingoch, tak by si to pochopil hneď. Ja som ti bol verný, a preto by si ma po čase obetoval. Ale aj ty si mi bol verný – no, povedzme, že skôr vďačný – za všetku tú špinavú robotu. To by ti však nevydržalo dlho. Jedného dňa by si ma obetoval. Tak ak dovolíš, rozhodol som sa, že ťa predbehnem.“

Prudko vstal a kopol do stoličky, ku ktorej bola jeho obeť pripútaná. S hrmotom sa s ním prevalila na operadlo. Muž ležal na chrbte na zemi bez pohnutia a vydesene vytriešťal oči do tmy. Keď konečne jeho priateľ vstúpil do svetelného kužeľa lampy, vykríkol. Nikdy sa ničoho nebál, vždy sa báli jeho, ale teraz pochopil, čo nikdy nemal ignorovať. Na hlavu mu dopadla mokrá handra. O tomto len čítal v takzvaných konšpiračných časopisoch ako o zážitkoch väzňov z Guantánama. Keď sa mu na mokrú handru začala liať voda, naplno precítil hrôzu a muky tzv. waterboardingu. Bolesť a kŕče mu zachvátili celé telo. Kladivo a kliešte, ktoré ho spracovávali pred chvíľou, boli oproti tomuto hrou na indiánov. Handru z hlavy mu z ničoho nič stiahol. A on v ďalších bolestivých kŕčoch vykašliaval vodu a lapal po dychu.

„Kam prevediete tých stodvadsať miliónov, ktoré ste si dnes nadelili?“

„Tebe ide iba o toto? O prachy?“ Stále kašľal.

Na hlavu mu opäť dopadla mokrá handra. S hrôzou vykríkol: „Cez Cyprus na Seychely!“

Handra z hlavy zmizla. V tesnej blízkosti, možno len dvadsať centimetrov od jeho tváre sa na neho ceril jeho priateľ: „Ja viem. Všetko viem. Len som ti chcel dať ešte takú malú, zbytočnú nádej, že sa tou informáciou vykúpiš. Aj ty si to tak zvykol robiť, nie?“

Prikryl mu hlavu a teraz už neprestával vodu liať. Pripravil si jej dosť. Chlap pod ním sa metal, a keď mu telo ochablo, pre istotu mu ešte ponoril hlavu do vedra.

Viac sa nepohol.

Muž pokojne sledoval čas na hodinkách. Vedel, že treba byť dôsledný. Odviazal ho zo stoličky. Na rukách aj nohách bolo vidieť značné rany a modriny po putách. Rozmýšľal. Bude sa ich treba zbaviť. Ak telo nájdu, musí to byť jasné utopenie, akurát nohy a ruky by mohli chýbať. Uvažoval, že ich odtne, ale to by bolo nápadné a stopy krvi sú nevyspytateľné. Najlepšie by bolo povláčiť telo trochu vo vode za naštartovanými lodnými skrutkami, kým mu vrtule nerozomelú všetky hnáty na kašu.

Strašná a bizarná predstava. Až surrealistická, a preto neuveriteľná. Mávol rukou nad svojím pochabým nápadom. A potom si priznal, že surrealistické a pochabé nápady má v skutočnosti veľmi rád. Preto to tak to urobil. V studenej vode potom telo kleslo do hĺbky s roztrieštenými rukami a nohami. Dve lodné skrutky ich v podstate odťali.

2.

Je šero. Oni to tak volajú. Na hlave mám svoju debničku. Vpredu aj z bokov, tam, kde mám oči a uši, sú dvierka. Nimi sa dívam a počúvam, keď chcem. Inak ich mám zatvorené, prudko ich zaklopím vždy, keď sa ide niečo diať. Tá debnička na hlave je z dreva. Myslím si to.

Zvonku je asi maľovaná. Na modro a zeleno. Ale to ja nevidím. Nevidím na debničku, čo mám na hlave z vonkajšej strany. Vidím ju len zvnútra. Zvnútra nie je maľovaná. Je drevito šedivá. Ako keď je doska celé roky na daždi a slnku, vo vetre a v snehu, a potom opäť vyschne. Zosivie. Ako môj svet tu vo vnútri.

Musím si dávať pozor. Neviem zaostriť až tak nablízko, ale z vnútornej šedivej strany mojej debničky, ktorú mám na hlave, môžu byť zaschnuté triesky, ktoré trčia zo starého dreva, keď je príliš dlho vystavené všetkému besneniu počasia a slnka.

Je šero. Pomaly odklápam dvierka na strane uší. Vždy to tak robím. Najprv chcem počuť zvuky, kým sa pozriem.

Je ticho. Nie celkom, kdesi okolo mojej izby počuť rôzne hučania a šumenia. Asi nejaké stroje a prístroje. Zvonku ešte nepočuť skoro nič. Je šero a čas zobúdzania ešte nenastal.

To je dobré, že je ticho. Môžem si otvoriť dvierka, ktoré mávam zaklapnuté na očiach. Vždy najprv otvorím oči skôr, než otvorím dvierka. Je to moja posledná kontrola spolu s ušami. Aby ma tam vonku už nič nezaskočilo.

Otvoril som si aj dvierka pred očami. Nemusím pohnúť rukou, ani ničím iným. Otváram ich svojou vôľou. Niekedy sa nedajú otvoriť ľahko. Ide to pomaly. Ale vždy sa dajú ľahko zaklapnúť. Strašne a neuveriteľne rýchlo. Buch! Buch! Buch! Zaklapnem aj tretie dvierka a zvuky zvonka sa zmenia len na nezrozumiteľné mumlanie. Obrazy sa zastrú do tieňov. Keď potom ešte zavriem oči a vypnem uši, je dokonalý pokoj. Môj svet sa nepriedušne uzavrie a nikto doň už nemôže.

Teraz som v bezpečí. Dvierka na ušiach aj očiach môžem nechať otvorené. Túto časť dňa mám rád. Nikde nikto, všade ticho. Potom sa to zhorší, a potom sa to dokonca celé pokazí. Musím zaklapnúť dvierka na debničke, ktorou si chránim hlavu a spolu s ňou celý môj svet.

Ale nie vždy. Občas vydržím, aj keď je okolo mňa hluk a zhon. Neviem prečo. Je to možno kvôli niektorým ľuďom, ktorí vstúpia dnu do izby. Nelezú mi do sveta. Zastanú na prahu a dívajú sa dnu. Občas rozprávajú. Upokojuje ma to.

Často sem chodí aj niečo iné. Najprv som si myslel, že je to jedna z príšer, ktoré vystúpili z mojich snov do tohto sveta, ale nesprávala sa tak. Namiesto útoku a zahryznutia sa do mojej skrvavenej duše si len sadla ku posteli a oblizovala mi ruku. Občas si vyložila jednu labu na posteľ a dívala sa na mňa. Asi nie na mňa, lebo vtedy som sa vždy radšej schoval a zaklapol všetky dvierka na debničke, ale ona sa dívala aj na tú debničku, akoby ma za ňou videla.

Nebolo to príjemné. Bál som sa jej. Potom som si zvykol. A neskôr som si ju obľúbil. Dnes už viem, že to nie je príšera a nie je to ani človek. Naučil som sa, že ju všetci volajú pes. Už ju mám rád.

Chodí sem človek, ktorého mám asi tiež rád. Zdá sa mi, že sa ho nemusím báť, a tak si niekedy pred ním nezaklapnem dvierka. Možno občas tie na očiach predsa len pre istotu zabuchnem, ale tie na ušiach nechávam otvorené, alebo aspoň odchýlené.

Ten človek sem nechodí tak často ako iní ľudia, ale zostane najdlhšie. Neprekáža mi to. Rozpráva o všeličom. Myslí si, že to poznám, ale to ja presne neviem. Rád ho počúvam. Rád počúvam aj hudbu, ktorú mi púšťa. Volá to hudba. Je to fajn.

Ale nie každá hudba je fajn. Dlho mi púšťal takú, ktorú volal Led Zeppelin. Bolo to otrasné! Vždy som musel zabuchnúť všetky dvierka na debničke. S tými zvukmi sa mi do môjho čistučkého sveta vlievalo akési hnusné bahno. Špina a zlo, pred ktorým je lepšie utiecť. Aj ja som pred tým asi utiekol. Niekedy dávno. Už neviem, ako dávno to bolo. Nechcem tie – ako to on volá – spomienky. Nechcem ten svet.

Púšťa mi však aj inú hudbu. Tá sa mi páči. Pre mňa je nová, on vraví, že je stará. Dlho som sa učil názov tej hudby. Všetko sa učím dlho. A odznova. Teraz už ten názov hudby poznám – Buena Vista Social Club. Mám radosť, keď sa niečo nové naučím. Ale iba ak je to nové. Keď všetky návštevy odídu, ľudia, ktorí tu zostávajú, sa snažia, aby som si spomenul na staré veci. To ja nechcem. Chcem len nové veci. Jeden z tých v bielom plášti, ten, ktorý mi predsa len vidí do debničky a nakúka do môjho sveta, mi však povedal, že bez starých zážitkov a vedomostí nebudem asi môcť spoznať a prijať tie nové.

To je pre mňa príliš zložité. Jednoduchšie je to, že staré zážitky a vedomosti nechcem. Preto nosím tú debničku na hlave. Nikdy si ju nedávam dole, len občas na nej otvorím niektoré dvierka. Ak sa nič opäť nepokazí, dnes ich budem mať otvorené. Príde ten človek s hudbou. A potom možno aj ten šedivý pes.

Teraz je však ešte len šero. Deň sa poriadne nezačal. Volajú to návštevný deň. Všetky dvierka na debničke mám otvorené. Myslím, že teraz mi nič nehrozí. Ale keby dačo, bleskurýchlo ich zaklapnem a ujdem dozadu. Neviem presne, kde je to dozadu, ale viem, že tam sa za mnou nikto nedostane. Aspoň doteraz sa tam za mnou nikto nedostal.

Je návštevný deň a ja mám zatiaľ otvorené všetky dvierka.

Ako zvyčajne, skôr, než Sven vošiel do izby, v ktorej bol umiestnený jeho najlepší priateľ Niko, zastavil sa u lekára. Chcel vedieť, či sa niečo zmenilo, či sa niečo zlepšilo.

„Sú to také kolísavé stavy.“ Službukonajúci lekár sa spolu so Svenom díval spoza žalúzií na oknách do Nikovej izby. „Občas sa nám zdá, že už vychádza zo svojho vnútra von, že je celkom blízko.“ Lekár sa pošúchal na brade, keď urobil pauzu. „A potom sa stiahne kdesi dozadu a je po akomkoľvek pokroku,“ hlasno si vzdychol. „Stav sa mu zlepšuje pred vašou návštevou. Akoby cítil, že prídete. Nevieme to presne zmerať a diagnostikovať, ale všetko tomu naznačuje.“

„Aj dnes?“

„Hej, aj dnes akoby vycítil, že prídete. Je na tom celkom dobre. Teda oproti iným dňom, keď tu nie ste.“

„Môžem teraz za ním?“ Sven sa pozrel zo svojich stoosemdesiatich piatich centimetrov na lekára, ktorý stál vedľa neho s rukami vo vreckách svojho bieleho plášťa.

„Ale iste! Nemôžem to povedať nabetón, ale akoby na vás už čakal. Zdržíte sa dlhšie?“

„Dnes nie. Vyrazil som už za úsvitu zo Salzburgu, veď viete, pracujem tam ako policajt, a môj šéf škrípal zubami, že zase idem sem. Tak som sľúbil, že večer som späť.“

„Milé, že ste prišli. Že stále pravidelne za ním chodíte. To bývajú spolu s návštevami toho mladého dievčaťa, čo mu vodí jeho psa, asi najlepšie chvíle. Vtedy mám pocit, že sa z tej svojej ulity, v ktorej sa schováva, chce aspoň trošku pozrieť von.“ Lekár sa zamyslene zadíval do Svenových očí. „Ak ste prišli len na skok, nemárnite svoj čas, choďte za ním.“

Ani len formálne sa nerozlúčili a Sven vošiel do izby.

Ubehli celé mesiace, Sven to už nepočítal, odkedy jeho priateľ zo Slovenska upadol do akéhosi zvláštneho stavu. Sven to sám pre seba nazýval duševná kóma.

Pred tými mnohými mesiacmi, počas nevinnej túry v Tatrách, na ktorej bol s mladou kamarátkou, tajnou ochrankyňou Tinou, Nika prepadol nájomný vrah. Keby nebol nablízku ich spoločný priateľ, policajný kapitán Petrus, bol by ten nájomný vrah dozaista dokončil svoju objednávku a Nika by zavraždil.

Všetko sa však zomlelo inak. Napokon zahynul nájomný vrah. Iba mladá študentka Tina a kapitán Petrus poznali detaily toho, čo sa tam hore vysoko na skalách stalo. A Sven, ktorému sa pod ťarchou svedomia zveril kapitán Petrus. Bolo to jediný raz, a odvtedy už o tom nikto nikdy nehovoril. Tajomstvo zostalo tajomstvom.

Pokus o zavraždenie Nika si spájali s jeho nekonečným bojom o rádio, ktoré mu chceli ulúpiť. Bola to pravda. Napokon mu ho s pomocou podvodov aj ulúpili, a hoci sa s tým Niko nedokázal zmieriť, ďalší boj so štátnou mocou a tyranmi, ktorí ju zneužívali, vzdal. Avšak nie tí, ktorí mu nevedeli zabudnúť, s akou zúrivosťou bojoval za svoje práva. Pokoreniu Nika chceli dať záverečnú bodku. Zlikvidovať ho. Preto ten nájomný vrah, ktorý sa napokon pri pokuse o Nikovu vraždu sám zrútil zo skaly do rokliny. Pred smrťou stihol Nika zraniť na hlave. Toto zranenie hlavy však nebolo dôvodom čudnej duševnej kómy.

Niko chcel odpustiť dokonca aj svojim trýzniteľom a bol presvedčený, že za takéto odpustenie mu tiež dajú pokoj. Keď zistil, ako škaredo sa mýlil, a k tomu sa pridalo to škaredé zranenie na hlave, v poslednej svetlej chvíľke stihol povedať tam hore vysoko v horách svojej kamarátke Tine, že už je

v koncoch. „Tina, ja už nevládzem. Už nemám silu. Mýlil som sa. Oni mi nedali pokoj. Nikdy mi ho nedajú. Na tomto svete.“

Potom Niko vyvrátili oči, omdlel, a keď sa po prevoze do nemocnice prebral, bol už takýto. Telo sa zahojilo, ale duša sa utiahla kamsi do tmavých dier vesmíru a prestala navštevovať tento svet.

Nech sa akokoľvek snažil, pri žiadnej návšteve sa Sven nedokázal vyhnúť spomienkam na poslednú normálnu chvíľu v Nikovom živote, kým sa definitívne zlomil. Keď vošiel do izby, nasadil si povinný úsmev návštevníkov nemocníc.

Niko sedel podopretý niekoľkými vankúšmi na posteli. Vyzeral choro. Možno preto bol v posteli. Oveľa častejšie sa stretávali na normálnej pohovke alebo keď Niko sedel v kresle.

Ako sa to patrí, aj Sven začal viesť bodro reči ako: „Nazdar, kámo,“ a „dobre vyzeráš,“ a „fuj, to je zase raz počasie...“ až po záverečné „tak ako sa máš?“

Všetko ako obyčajne. A predsa niečo bolo inak. Niečo významné! Ale nech to bolo akokoľvek dôležité, Sven si nedokázal uvedomiť, čo je inak. A prečo je to také významné.

KONIEC UKÁŽKY

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Na úvod

1.

2.