Štít/ Sen

© D. Budzak 2017

ISBN 978–80–972483–1–4￼

ŠTÍT/SEN

D. Budzak

Zisťujem, že niekedy, keď sa rozprávam

so svojimi dcérami, neviem im presne

povedať, čo cítim a čo chcem vyjadriť.

A tak im namiesto toho pustím film alebo

nejakú dobrú skladbu, najčastejšie džez.

Občas im porozprávam príbeh...

Venované mojim dcéram Barbore a Zuzane

a vzácnemu priateľovi Vojtechovi Hronovi, ktorý už nie je medzi nami,

ale kým odišiel, inšpiroval ma na napísanie tohto príbehu.

NA ÚVOD

„Tri body! Vždy ťa musia držať tri body! Zapamätaj si to! Dve nohy a jedna ruka, alebo dve ruky a jedna noha! Vždy tri body, za ktoré sa držíš v stene!“

Uškrnul sa. Keď má človek k dispozícii tri body, tak sa ich drží. Ale keď má len dva, tak sú len dva. Ale ani dva nebývajú vždy poruke. Vtedy musí stačiť aj jeden. Niekedy proste visíš v stene len na jednej ruke a tou druhou sa snažíš niekde zachytiť, aby si mal už dva body, ktorých sa držíš, a až potom sa môžeš snažiť strčiť niekde aj nohu, aby to nakoniec boli tie tri záchytné body ako v horolezeckých príručkách. Ale tento štýl lezenia by mu nevyniesol prezývku Mucha. Lebo on, keď bolo treba, vedel liezť aj po plafóne. Ako mucha.

Mucha sa vybral na výstup na Malý Kežmarský štít. Teraz postupoval po Nemeckom rebríku smerom k Ušatej veži. Bol dosť naštvaný. Keď ráno odchádzal z Lendaku, zaprisahal sa, že tam už nikdy nevkročí. Zjednotená federatívna republika Lendak! Štát v štáte!

Vždy tá istá otázka: „Skont jesteš?“ Odkiaľ si?

A keď neodpovieš: „Lendacon,“ si vylúčený. Ešte aj jazyk majú svoj vlastný! Nikoho medzi seba nepúšťajú, furt len orú, kosia a pašujú z Poľska. A pomedzi to všetko sa modlia.

Ťažko, ale predsa sa prinútil prestať na nich myslieť. Tento prvovýstup, ktorý si vymyslel po novej ceste, si vyžadoval úplné sústredenie. Mucha si išiel po ďalší obdiv svojho lezeckého kumštu. Veľa ľudí o ňom hovorilo, že je hajzel a kriminálnik, ale že lezie ako boh, to mu nemohol odoprieť nikto. A to v jeho očiach vyvažovalo všetko. Na ostatné sa môže vykašľať. Aj na Lendačanov! Na tú ich tvrdohlavú česť a krutú súdržnosť, aj na to, ako mu včera chrstli do tváre, že boh hodnotí dobré skutky, ktoré činí človek človeku, a nie ako lezie po skalách.

Dnes, a potom aj zajtra a pozajtra nájde novú cestu, urobí nový prvovýstup a jedného dňa po ňom pomenujú štít alebo aspoň vežu – Muchova veža. A potom sa zabudne na všetky tie pohromy, ktoré občas spôsobil. Pretože sa stane legendou.

Bol už tesne pod Ušatou vežou – a opäť nemal tri body na uchytenie, visel len na jednej ruke. Rozkolísal celé telo. Švihol nohami a zachytil sa druhou rukou. To bolo dobré. Skrčil nohy a jednu zasunul do škáry v stene. Pevne sa držal oboma rukami a nohou skúšal, či ju má dobre ukotvenú a či sa skala v štrbine nemôže rozpadnúť, keď na ňu prenesie celú váhu. Držala dobre, bola pevná. Bol to skvelý pocit. Podarilo sa mu vyliezť úplne novou cestou. Nová Muchova cesta. Cesta k vytúženému budúcemu Muchovmu štítu – alebo k Muchovej veži.

Už zostávalo len oprieť sa o nohu v štrbine, uvoľniť ľavú ruku a vyšvihnúť sa na hornú hranu skaly. Keď sa na ňu vytiahne, výstup bude dokončený a nová cesta zaznamenaná ako jeho ďalší prvovýstup. Švihol celým telom, aby sa ľavou rukou mohol zachytiť hornej hrany. Podarilo sa mu to. Avšak v momente, keď sa chcel zachytiť skalnej hrany, jeho ruku zachytila iná ruka.

Niekto hore, na vrchole, ho teraz pevne držal za ľavú ruku a on visel len za tú druhú a špičku nohy, ktorú mal už len ľahučko zasunutú v štrbine skaly. Díval sa hore, ale videl len ruku, ktorá ho držala. Za hranu vrcholovej skaly nevidel. Mal nestabilnú polohu, a preto sa nemetal, aby sa pozrel, kto ho zachytil. Na prvý pohľad to vyzeralo ako filmová scéna, keď sa vysilený horolezec snaží zachytiť hrany skalného zrázu, a vtom sa za ním neznámy záchranca načiahne a zachytí mu ruku.

Ale Mucha nepotreboval záchrancu! On sa vedel vyšvihnúť aj sám! Nechápal to. Pokojne čakal, čo sa bude diať a kto je ten záhadný. Pravá ruka prstami zachytená v stene, špička jednej nohy v štrbine, druhá vo vzduchu a ľavú ruku mu niekto zviera v tej svojej.

Ten hore sa zrazu pohol. Mucha videl, ako sa postupne vynára spoza okraja steny čiapka, vlasy, ktoré z nej vykúkali, čelo, až sa napokon zjavili oči. Tie modré oči poznal. Zapamätal si ich spred rokov síce trochu inak, ale napriek tomu ich spoznal.

„Čo to, kurva, robíš, há?“ Mucha cítil, že jeho nestabilná poloha sa stáva ešte nestabilnejšou, pretože závisel od tej cudzej ruky, ktorá ho držala.

„Uzatváram účet. Príliš dlho si ho mal otvorený...“

Ruka, ktorá ho až doteraz držala, sa skrútila a jemne štuchla do Muchu, ktorý v tom okamihu stratil rovnováhu. Špička nohy sa mu vyšmykla zo štrbiny a celú váhu jeho tela zrazu neuniesla ani drobiaca sa skala, ktorej sa držal druhou rukou.

Pozrel sa pod seba. Do priepastnej rokliny, ktorá roztvorila svoju pekelnú tlamu pod ním. Ako letel, videl ju opakovane ešte niekoľkokrát, keď jeho telo pri páde rotovalo. Najprv jasne a zreteľne, potom po prvom náraze o stenu už horšie, po druhom rozmazane, až sa napokon všetko spojilo do farebných šmúh a čiar rotujúcich v kruhu. A farby sa začali rozpíjať, miešať a spájať, až sa napokon zliali do čiernej. Do tichej čiernej farby.

ŠTÍT/SEN

Z rovnakej látky utkaní sme,

z akej sú utkané sny.

W. Shakespeare

1.

„Farba. Cítil si niekedy jej chuť? Cítil si niekedy, ako chutí červená? Alebo zelená? Čo si pri tom predstavuješ? Ako chutí modrá? Alebo žltá. Farby majú chuť. Rozpúšťajú sa na jazyku. Sú husté a ako ich postupne miesiš v ústach, začínaš cítiť, ako chutia. Už to cítiš? Vieš, o čom hovorím?“

Niko ho počul, ale nevidel. Prihováral sa mu skrytý v tme. Ako rozprával, predstavoval si ho, ako asi vyzerá. Mal všetky podoby. Keď mu rozprával o chuti červenej, vyzeral ako démon. Aké ploché a tuctové – áno, mal aj rohy. Keď rozprával o zelenej, vyzeral ako chumáč čerstvo odtrhnutej trávy. A žltá? Žltá bola úžasná! Skvelá! Ako lupene slnečnice. Na jazyku cítil jej hustú žltú chuť. Trochu sladká, trochu orechová. Hustá. Videl farby a cítil farby. Cítil ich chuť.

Stretával sa s ním každý deň. Vlastne si v tom nebol celkom istý. Čo bol deň? Čo bola noc? Kedy sa začínali? A kedy sa končili? Splývali mu do jednoliateho prúdu udalostí. Bizarností. Dejov a démonov.

Lúky boli oranžové. Niekedy modré. Obloha biela alebo sivá alebo purpurová. Nezáležalo na tom. Aspoň vtedy mu na tom nezáležalo. Lebo vo sne nám nezáleží na tom, či je farba oblohy modrá, žltá alebo purpurová. Je to sen. Vo sne je možné všetko. Všetko však má svoj hlboký význam.

Niko spal. Spal už druhý týždeň. V kuse. Bez prestávky. Dva týždne mal nekonečný, dlhý sen, v ktorom čas nehral žiadnu rolu. Plynul rýchlo, potom pomaly. Tak, že videl jednotlivé pohyby včelích krídel rozložené do série fotografií a on mal čas každú z nich podrobne skúmať a pozorovať, aby vzápätí prešiel k ďalšej fotografii jej krídel. Strih, a potom sa vzniesol, v šialene rýchlom tempe, ktoré mu aj vo sne naháňalo strach, preletel najprv cez ulice, vzniesol sa do výšky, videl pod sebou celé mesto a hneď potom ho v nebezpečne rýchlom lete nechal za sebou. Za chrbtom. Vzadu. Žiarilo a postupne sa strácalo v tme, ktorou prelietaval. Mal oči a uši netopiera. Aj cez tmu pod sebou videl vysoké čierne hory a ešte černejšie rokliny a údolia. Letel a bol šťastný. Šťastný Niko v umelom spánku.

Ležal na jednotke intenzívnej starostlivosti obložený pípajúcimi prístrojmi ako vo vitríne a cez tú vitrínu sa na neho chodievali pozerať lekári a sestričky a asistenti a študenti... A občas stáli okolo toho skla za vitrínou JIS-ky a debatovali o ňom. Oveľa častejšie však debatovali o tom, kam skočia po službe na pivo alebo koho pretiahnu, či komu dajú.

2.

„Cíti bolesť?“ Sven poznal odpoveď, táto otázka bola len súčasťou povinnej konverzácie s ošetrujúcim lekárom, ale nejako musel začať. Díval sa na svojho priateľa napojeného na prístroje, s rukami prepichnutými infúziami a hadičkou, ktorá mu trčala z pootvorených úst. Chcelo sa mu plakať.

„Nie, teraz určite nie. Preto ho stále držíme v umelom spánku. Aby nenastal šok. Vy ste jeho príbuzný?“ Ošetrujúci lekár podával rutinné informácie o Nikovom zdravotnom stave. A rovnako rutinne sa spýtal na príslušnosť nového návštevníka, ktorý sa tu zjavil sčista-jasna po dvoch týždňoch, odkedy toho novinára prijali, operovali, potom znovu operovali a ešte raz operovali a počas všetkých tých zákrokov a liečby ho držali v umelom spánku.

Spýtal sa skôr zo zvedavosti, nie kvôli protokolu, ktorý im určoval poskytovať informácie len najbližším príbuzným alebo osobám a orgánom činným v trestnom konaní. Tento vyžehlený chlap je vraj z Rakúska. Aspoň tak mu to povedal vyšetrovateľ kapitán Petrus, keď mu volal, že túto návštevu môže k pacientovi pustiť a môže sa s ním otvorene baviť o jeho stave. Koniec koncov, nebola to jeho vec. Toho novinára, ktorého už tak dlho držia v umelom spánku, strážili policajti pri vstupe do nemocničnej izby. Bolo ich povinnosťou preveriť si návštevu. Všetko totiž nasvedčovalo tomu, že na neho ktosi spáchal atentát, ktorý mal vyzerať ako bežná automobilová nehoda. A možno sa ten ktosi svojho zámeru ešte nevzdal.

Z toho, čo ošetrujúci lekár zachytil od policajtov, pochopil, že novinárovi ktosi šikovne uvoľnil skrutky na prednom kolese auta, a to sa v stotridsaťkilometrovej rýchlosti uvoľnilo. Auto sa obnaženým diskom závesu kolesa okamžite zarylo do rozhorúčeného asfaltu a flopom cez zvodidlá sa katapultovalo do rokliny vedľa diaľnice. Keď dopadlo, urobilo ďalšie kotrmelce: kufor, potom let, predok, strecha, potom ďalší obrat: bok, strecha, druhý bok, vymrštilo sa a všetko sa zopakovalo, kým sa napokon prednou maskou nezarylo do zeme ako pluh, ktorý ju rozorával, až ho napokon definitívne zastavil brutálny náraz do stromu v rokline. Auto, našťastie, nevzbĺklo, ale čo sa počas tých nekonečných kotrmelcov a rán do jeho plechov muselo diať s jeho pasažierom uväzneným vnútri, to si lekár ani nechcel predstavovať. Stačilo mu vidieť následky – všetky tie zlomeniny, modriny a opuchy od nôh cez hrudník až po mozog.

Keď ho priviezol vrtuľník záchrannej služby, takmer nikto mu nedával nádej, že to prežije. Len tak-tak sa zdržal obvyklého výroku, že rozsah a hĺbka zranení je nezlučiteľná so životom. A urobil dobre. Po prvých beznádejných chvíľach a nekonečnom oživovaní sa pacientov život zachytil akéhosi zabudnutého a prehliadnutého stebla a pevne sa ho držal.

Aspoň dosiaľ. Museli ho však urýchlene uviesť do umelého spánku. Zabránili šoku, ktorý by ho inak určite zložil.

Lekár si netrúfol vyriecť prognózu a už vôbec nie, či sa pacientov stav výrazne zlepšil, hoci si to osobne myslel. Už dávno sa však odnaučil rozdávať optimistické prognózy. Bola to poistka pre prípad, že by sa veci zvrtli. Rozumnejšie bolo rátať s najhorším, robiť svoju robotu, a ak sa to predsa len zlepší, potešiť sa s príbuznými a priateľmi, že to napokon zvládli. Jeho zásluha tým podstatne viac narástla. Pretože to bol on a jeho kolegovia, ktorí beznádejný prípad odviedli smrti z čakárne pred jej kanceláriou.

Dať predčasnú nádej nieslo so sebou riziko, že v prípade neúspechu bude čeliť sťažnostiam, nedajbože vyšetrovaniu Úradu pre dohľad nad zdravotnou starostlivosťou alebo žalobe pre zanedbanie povinností. Tento novinár – Niko, ako ho všetci volali, po dvoch týždňoch tvrdej práce lekárov vyzeral nádejne, ale to zatiaľ nesmel nikto vedieť.

„Jeho stav je naďalej veľmi vážny. Kritický.“ Lekár sa obrátil k Svenovi a potom siahol na tabuľku so zdravotným záznamom, zavesenú pri nohách postele. Chvíľu v nej listoval. Prešiel k prístrojom a očami letmo preletel po displejoch. Všetko sa zdalo byť v normále, a tak odložil zdravotný záznam opäť do obalu a chystal sa odísť.

„Môžem tu s ním chvíľu zostať?“ Sven takmer šepkal, keď si od lekára pýtal dovolenie. Na silnejší hlas sa nezmohol. Ako vyšetrovateľ rakúskej polície v Salzburgu bol nespočetnekrát v podobnej situácii. V nemocničnej izbe, pri obeti násilného trestného činu, s ošetrujúcim lekárom – a vtedy mal hlas vždy pevný a jasný. Toto bolo iné.

Niko, ten pacient v kritickom stave, bol pre Svena už takmer tridsať rokov najlepším priateľom. Jedným z najdôležitejších ľudí v jeho živote. Preskákali toho spolu dosť. Kopu srandy, takmer romantických zážitkov ako v srdcervúcom románe, aj kopu napínavých chvíľ, keď im išlo o život ako v tuctovom americkom trileri. Ale to už bola Nikova vlastnosť. On nevedel žiť normálny život. Jediný spôsob, ktorý poznal, bol permanentný triler. Napínavý a strmhlavý. Ako vtedy, keď sa Sven nechtiac musel zapojiť do vyšetrovania banálnej smrti bezdomovca v Marianke, z čoho sa napokon vykľula smršť, ktorá ich takmer stála život.

Ošetrujúci lekár sa na chvíľu zastavil. Pozrel sa na Svena, potom preniesol pohľad na ležiaceho Nika v umelom spánku, ešte raz rutinne prebehol očami po prístrojoch a vrátil sa späť ku Svenovi.

Pochopil, že tá prosba, aby tu chvíľu pri svojom priateľovi mohol zostať, v podstate nie je ani prosbou. Skôr tvrdohlavým oznámením, že toto je pre neho dôležité, a preto to takto bude.

„Keď nebudete na nič siahať a bude to len na chvíľu, tak môžete. Hovorte s ním. Niektoré štúdie hovoria, že to má pozitívny účinok. Ale naozaj len na chvíľu.“

Lekár sa otočil, prešiel dverami, vonku sa pozdravil so strážiacim policajtom, povedal mu, že tá návšteva ešte chvíľu môže zostať pri pacientovi, a zavrel za sebou dvere.

Sven stál a díval sa na Nika, ako sa mu pravidelne dvíha hruď. A potom sa mu zahľadel do tváre. Na hadičku – no, skôr hadicu – v otvorených ústach. Nos. Oči. Pri nich sa zastavil. Pristúpil bližšie, aby si bol istý, či vidí dobre. Musel podísť ešte bližšie. Po celý čas nespúšťal zrak z jeho očí. Z viečok, pod ktorými sa hýbali očné buľvy. Metali sa zo strany na stranu. Potom hore a dole a opäť v oblúkoch dokola.

Sven, fascinovaný pantomímou očí, si naslepo pritiahol stoličku bližšie k posteli, na ktorej ležal Niko. Sadol si a ako mama alebo milenka zobral Nikovu ruku s napichnutými infúziami do svojich dlaní. Boli teplé. Niko mal vždy teplé dlane. To Svena upokojilo. Začal potichu rozprávať.

3.

Sneh bol biely, ale vzápätí sčernel. Sedel v aute – bol to terénny kabriolet. Zababušený až po uši. Na oblohe svietil mesiac. Bol ako reflektor, pálil ho do očí. Cesta pred ním bola zasnežená a lemovali ju vysoké čierne smreky. Za chrbtom nechal veľký drevený zrub. Bol v terénnom aute, ale zrazu šoféroval štvorkolku. Vypadol z nej. Štvorkolka sa nezastavila, ale s rachotom sa stratila v tme.

Rozhodol sa vrátiť späť po ceste, ktorou prišiel. Vykročil zo záveja na cestu a vtom ich zbadal. Veľká prikrčená levica a ešte väčší, mohutne sa nesúci lev. Spúšťali sa po úbočí, brodili sa hlbokým snehom a smerovali k ceste, na ktorej stál.

Rozbehol sa smerom k drevenému zrubu, ktorý stál uprostred záľahy snehu na kopci. Preč od levov. Už boli na ceste a pomalým krokom sa pustili smerom k nemu. Brodil sa snehom hore na úbočie. Levy kráčali po ceste. Boli rýchlejšie ako on. Zabáral sa do snehu a videl, ako sa vzdialenosť medzi ním a levom a levicou postupne zmenšuje.

Konečne bol pri dome. Žlté svetlo vyrážalo z okien a osvetľovalo sneh pred ním. Vo vnútri sedela blondína a čítala knihu. Búchal na okno, ale nepočula ho. Nadýchol sa a vzlietol. Až k oknu na prvom poschodí, z ktorého tiež vychádzala žltá žiara. Za oknom sedela jeho dcéra a telefonovala. Zúfalo búchal na okno.

Nepočula ho. Uvedomil si, že je modrý motýľ. Veľmi malý motýľ, ktorý naráža na okennú tabuľu, ale jeho nárazy sú príliš mäkké a jemnučké na to, aby ho niekto vnútri mohol počuť.

Levy už boli pri dome, pod ním. Lietal, ale začal strácať výšku a postupne klesal k nim. Nevedel sa tomu pádu ubrániť. Chytil niečo do ruky. Vyzerala ako malá motýlia nôžka. Ruka však bola chladná a stŕpnutá a on v nej nevedel nič udržať. Chcel zvierať niečo, čím by sa ubránil útoku levov, ktoré si ho už všimli. Druhá ruka bola teplá, skoro horúca. Cítil, že v nej má silu, nevedel ňou však pohnúť. Ale skúsil to. Pohol prstami na svojej malej motýlej ručičke a chcel si z tej druhej, chladnej a stŕpnutej ruky, preložiť do nej veľký krompáč, ktorý by ho mohol ochrániť pred levmi. Nedarilo sa mu to. Zrazu svetlo na oblohe zhaslo. Mesiac sa vypol. Obzrel sa a všimol si, že zmizol aj dom, do ktorého sa chcel dostať. Všade zavládla tma. Čerň. Chutila ako živočíšne uhlie. Mazľavo. Nie čierno, ale hnedo. Tmavohnedo. Ako suchá horká čokoláda.

Potešil sa. Skryje sa pred levmi, napadlo mu. Keď ho neuvidia, bude to ľahšie. Vzápätí sa ho však zmocnila studená, trasľavá hrôza. Keď nevidia ony jeho, nevidí ani on ich. Môžu zaútočiť z tmy. Zatajil dych. Vlastne úplne prestal dýchať. Tma hustla, nevidel v nej nič. Ale cítil chuť. Chuť farby. Medovožltú chuť levej srsti. Niekde tu bola, aj keď ju nevidel. Bál sa. Nekonečne veľmi sa bál.

Aj strach sa zmenil na farbu. Tmavú a hustú ako melasa. Obtekala všetko a pohlcovala to. Stále hustla, až pohltila všetko. Úplne všetko. Už nebolo nič len tma. Ticho a tma. Odletel do nej. Všetko zmizlo. Aj on.

Sven mal na chvíľu pocit, že Nikova ruka, ktorú držal vo svojich dlaniach, sa pohla, jemne šklbla. Prestal dýchať, aby mohol precítiť každý záchvev života v Nikovej dlani. A naozaj ho pocítil. Jemný ako mávnutie motýlích krídel. Pozrel sa na Nika a jeho oči. Buľvy pod viečkami šialene prechádzali z jednej strany na druhú. Díval sa na ne sústredene a pocítil ďalšie šklbnutie v Nikovej ruke. Ovládol ho pocit, že teraz sa Niko preberie a uvidí ho. A on sa s ním zvíta.

KONIEC UKÁŽKY

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Na úvod

1.

2.

3.