Dóóóst dobrý šoky

Vyšlo v tištěné verzi

Ukážka z elektronickej knihy

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý šoky – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dóóóst dobrý šoky

„Roubík tvrdí, že to je děsnej blb! Že je hnusně, ale fakt hnusně namyšlenej, příšerně povýšenej – ostatní kluci z kapely ho nemůžou ani cítit!“

„No jo,“ zamračila jsem se, zatímco Tor se s hihňáním snažil Jable vykroutit, „proč ho teda nechávají ve skupině, když je tolik štve?“

„Skupina je jeho,“ vysvětlila Jabla. „To on ji založil.“

„Q je pitomý jméno!“ oznámil udýchaný Tor, když se mu povedlo uniknout z Jabliných šimravých klepet.

„Jo – a Q je možná pitomec,“ zabručela Jabla s ustaraným výrazem.

Linn byla občas protiva, ale naše protiva.

Do čeho se to zapletla? A myslíte, že jsme se jí na to odvážily zeptat?*

(* Děláte si legraci?)

E-knihy v edici:

Dóóóst dobrá rodinka

Dóóóst dobrý rande

Dóóóst dobrá ségra

Dóóóst dobrý kámoši

Dóóóst dobrý úlety

Dóóóst dobrý šoky

Dóóóst dobrý mejdlo

Dóóóst dobrej vopruz

Dóóóst dobrá schíza

Dóóóst dobrý lovestory

Dóóóst dobrý zmatky

Dóóóst dobrej stresík

Dóóóst dobrá partička

Dóóóst dobrej hepáč

Dóóóst dobrý Vánoce

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý šoky

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Ltd., 2002

Copyright © Karen McCombie, 2002

ISBN 0 439 99357 1 (angl. originál)

www.karenmccombie.com

Z anglického originálu Sisters, Super-Creeps and Slushy, Gushy Love Songs

přeložila Petra Klůfová.

Obálka Luděk Bárta

Jazykovou úpravu provedl Štěpán Kovařík.

Jazykovou korekturu provedla Eva Hrachovinová.

Odpovědná redaktorka Alena Špačková

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT, Pujmanové 1221/4, Praha 4,

jako svou 916. publikaci. 1. vydání, 2004.

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2004

Text © Karen McCombieová, 2004

Translation © Petra Klůfová, 2004

Cover © Luděk Bárta, 2004

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2014

Beletrie pro děti a mládež / Romány a povídky pro dívky od 9 do 12 let / edice Alice a...

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného svolení majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz,

www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 978-80-253-1953-6 (2. vydání, 2013)

ISBN tištěné verze 80-7200-940-0 (1. vydání, 2004)

ISBN e-knihy 978-80-253-1796-9 (1. zveřejnění, 2014)

Obsah

Předmluva

1. Nalaďte se na vlnovou délku Alčina světa

2. K čemu není rtěnka

3. Jé, koukni! To je… é… jaksetohonemjmenuje

4. Pozor – zlé bábovky

5. Vsaďte se (že Jabla prohraje)

6. (Hořko)sladká inspirace

7. Špunty do uší připravit!

8. Není zač, Q…

9. Šikmá věž z mrkví

10. Taťkova tajná minulost, Linnina tajná přítomnost…

11. Dó! Ré! Mí!

12. Sedmkrát kolu, jednu oranžádu a úsměv, prosím…

13. Pomozte křečkům!

14. Tak tomu říkám dokonalý (nejdokonalejší) den!

15. Hádej, kdo přijde na večeři?

16. Nechcete si přidat porci vrčení?

17. Hezky se obleč, ať popelnice koukají…

18. Q a Linn navěky (to bych se divila)

19. Hledá se rozum rodiny Loveových…

20. Pšššt! Slyšíte? To Linn právě puklo srdce!

21. Podej mi špunty do uší, prosím

Předmluva

Milá maminko,

mám ti říct něco legračního? Vždycky jsem myslela, že než jste začali chodit s taťkou, nikdy jste nikoho jinýho neměli.

Sama nevím, jak jsem na to přišla, nejspíš mi ta představa připadala romantičtější. A taky je to kapku… no, blééé, představit si, jak se moji rodiče cicmají s někým jiným – a že kdyby se to zvrtlo jinak, klidně bych mohla mít jinou mamku a taťku.

Fuuuj – dost divný pomyšlení…

No ale včera večer se Jabla zmínila, že kapela jejího kámoše Roubíka dostala nabídku zahrát si v Elektrickém sále v Camdenu (jako předskokani jiné skupiny, co dělá předskokana), a taťka se vytasil s poznámkou: „No jo, to s Marianne jsme byli v Elektrickém sále pečení vaření!“

Hele, já, Linn, Jabla i Tor jsme na něj vykulili oči. Kdyby v tu chvíli spadnul na zem špendlík, slyšela bys to i z kuchyně. Taťka nám začal vysvětlovat, že tahle Marianne byla tvá předchůdkyně, nějaká holka, co podle všeho neměla jiný koníčky než tancovat, malovat se rudou rtěnkou a trucovat. Ale co, trucovitá nebo ne, měla aspoň normální jméno. Nedokázala jsem uvěřit, že tvůj miláček se jmenoval Kazimír.

Čestně, mamko – jak jsi mohla chodit s Kazimírem? A jak k tomu jménu vůbec přišel? Musel mít vážně pěkně cáklý rodiče! Vyptávala jsem se babičky, ale ta tvrdila, že si na něho vůbec nevzpomíná. Mám dojem, že si na něho vzpomenout nechce. A taky si myslím, že podobně dopadne i Q…

Jo, čteš to dobře: Q je jméno Linnina prvního kluka. Není to zvláštní, dozvědět se, že tvoje Dítě lásky č. 1 se zamilovalo? Rozhodně to bylo zvláštní pro mě a pro Jablu, hlavně proto, že toho frajera jsme nemohly vystát.

No dobře, radši se už pustím do vyprávění o Linn (a jejích změnách nálady), o Q (a jeho pořád siláčtějších kecech) a o mně (a mých pokusech stát se novým Mickem Jaggerem – jen trochu mladším, proboha).

Mám tě moc ráda.

Alča

(tvoje Dítě lásky č. 3)

P. S. Řeklas někdy: „Miluju tě, Kazimíre“? A zvládla jsi to bez záchvatu smíchu?

1

Nalaďte se na vlnovou délku Alčina světa…

„Takhle snad skučí škrcená kočka, ne?“

Deska, z který jsem momentálně byla nadšením úplně vedle, probouzela u mých dvou kamarádek úplně odlišné reakce. Sandie se pohupovala do rytmu zasněných vysokých vokálů a blaženě a falešně si broukala, zatímco Salma prostě brblala. „Ne!“ vysvětlila jsem Salmě. „To není skučení škrcený kočky. To zpívá Kate Bushová.“

„Kdo?“ zamračila se Salma.

„Kate Bushová,“ zopakovala jsem. „Byla slavná v sedmdesátých letech. Nebo možná v osmdesátých. Ale na tom přebalu, to je ona. Že vypadá fantasticky?“

„Hmmmm. Ty, a proč posloucháš takovýhle vykopávky?“ nechápala Salma, prohlížela si štítivě obě strany přebalu elpíčka a zkoumala je jako superjedovatou mimozemskou formu života. Salmin hudební vkus se řídí tím, co je zrovna na nejvyšších příčkách hitparádového žebříčku. Dejte jí desku starší než měsíc a pro ni bude stejně zastaralá jako krinolína a navoskovaný kníry.

„Víš, probírám se mamčinou sbírkou desek,“ přiznala jsem se. „A Kate Bushová patřila – patří – k jejím oblíbencům.“

To ji přinutilo sklapnout. Salma, stejně jako všechny moje ostatní kámošky, by si nikdy neutahovala z ničeho, co souvisí s mou mamkou.

Můžete mi věřit, že dalo dřinu soustředit se na Kate Bushovou nebo na rozhovor se Salmou a Sandie, když ke mně – kdovíodkud z domu – doléhaly zvuky, který klidně mohla vydávat i škrcená kočka. Doufala jsem, že můj bratříček Tor bere svou roli chůvičky vážně a pořádně dohlíží na zpovykaný hejno Salminých mrňavých příbuzných.

Byla sobota odpoledne a uběhlo sotva pět minut od chvíle, co Salma mě a Sandie vytrhla z lenošení nad mamčinýma starýma elpíčkama. Objevila se na našem prahu s prosbou o slitování, vypadala dost pocuchaně a za sebou vlekla tři rozchechtaný tmavovlasý batolata, co se navzájem držely za packy, ale navíc bylo každý z nich přivázaný strakatými miminkovskými kšíry k ní, takže Salma měla u jednoho zápěstí hned tři vodítka. Odpoledne strávila v Priorijském parku snahou utahat dvojčata (její sestřičky Rózu a Julii) a svou neteřinku (Laurel), potom je v jednom chumlu hnala před sebou domů na svačinu, když všechny tři mrňata jednohlasně oznámily, že musejí čurat. A taková náhodička, zrovinka procházely kolem našeho domu.

I když, ona to zase taková náhodička nebyla. Spíš se zdálo, že vždycky se jim začalo chtít čurat jen proto, že viděly náš dům. Myslím, že je k nám lákala představa tý spousty zvířat, co se tady dají okukovat a třeba i hladit, a navíc milostná vášeň tříletých srdcí k Torovi (který dosáhl věku zralých sedmi let) – pokaždý se ho jedna nebo druhá snažily udusit pusinkováním, zatímco jeho zvířátka vyšilovaly, protože buď je hladily tak tvrdě, až v nich doslova něco polámaly, nebo jim užíraly krmení rovnou z misek. (Mimochodem, to, že králíci umějí vrčet, jsem netušila až do chvíle, kdy jsem narazila na Rózu v králičím výběhu, jak baští proužky mrkve a mokrý salátový listy patřící králici Cilce. Zatímco Róza přežvykovala, Cilčin výraz mi připomněl Arnolda Schwarzeneggera v jednom z těch starých filmů s Terminátorem. Nedělám si legraci. Kdyby v tu chvíli měl králík po ruce samopal, moc bych na Rózinu zdravou kůži nesázela.)

To je ta potíž se Salminým pidipříbuzenstvem: Jsou strašně MOC všechno, nikdy ne trošku něco. Chci tím říct, že jsou strašně MOC hlasitý, strašně MOC zvědavý a strašně MOC rychlý. A Tor je z toho strašně MOC paf, protože neví, který to minitornádo hlídat dřív, když kolem něho tak bleskově sviští. Jenže když je někdo nejmladší dítě v rodině, patří bavení mrňavých hostů k jeho povinnostem. Na to je dokonce zákon, ne?

„Chceš kolu nebo něco?“ zeptala jsem se Salmy, vstala jsem a sebrala ze stolu prázdné skleničky.

„Docela bych si dala kapku pomerančovýho džusu, jestli máš,“ zamumlala Salma svým typickým chraplákem a naklonila hlavu na stranu, takže dlouhá, hustá lesklá hříva se jí rozsypala po rameni. Prohlížela si naši obrovskou sbírku elpíček (obývací pokoj je bezcédéčková zóna), ale já stoprocentně věděla, že nejspíš s výjimkou Beatles a Rolling Stones nemá páru, co je která skupina nebo zpěváci zač. V hromadě mamčiných hipísáckých idolů a taťkových ujetých nahrávek (rokenrol z padesátých let, reggae, s nějakým punkem a dokonce – tfuj! – s hrstkou countryových alb, co si koupil v antikvariátu, když začal chodit na skupinový country tance) nemohla najít nic, co by znala z vysílání MTV.

„Za vteřinku jsem zpátky,“ houkla jsem a vyšla z obýváku od líbezně lkající Kate Bushové rovnou do toho bince na chodbě.

Jedno mládě ze Salmina hejna (nikdy je od sebe nedokážu odlišit) se vozilo hlavou napřed po schodišti dolů a vřískalo blahem, zatímco kočky lítaly vzduchem do všech stran a obě další holčičky a Rolf s Winslet s ječením a štěkáním fandili z odpočívadla v prvním patře.

„Jak je, Alčo Palčo?“ usmál se na mě taťka a zvedl hlavu od podlahy, na který dóóóst nahlas rozebíral jízdní kolo. Když se celý den dřel s rozebíráním kol v obchůdku, člověk by myslel, že doma už na nic podobnýho nebude mít náladu, ale hrát si s klíči na matice a matlat se v oleji zřejmě patřilo k jeho nejoblíbenějším koníčkům.

„Nedělalo by se ti to líp v kuchyni?“ navrhla jsem taťkovi přes řev tranzistoráčku u jeho boku a pronikavý vřískot: „Teď JÁ! Teď JÁ!“, co k nám doléhal shora.

„To nejde – už je zabraná,“ objasnil taťka pobaveně. „Odehrává se tam menší seminář na téma břišní tanec…“

Popošla jsem pár kroků ke dveřím do kuchyně, nakoukla dovnitř a hned mi svitlo, co tím myslí. Vypadalo to tam (a taky znělo) jako na marockém tržišti. Ze stolu, židlí, dřezu a dokonce i ze sušáku na prádlo splývaly štůčky látek, Jabla zběsile poháněla svůj vrčící a rozviklaný šicí stroj a vyráběla nějaký exotický kostým. Její kámoška Lota si zatím kolem sebe ovíjela další kusy indické bavlny a před šicím strojem kroužila boky ve figurách břišního tance hezky do rytmu kvílivé arabské hudby.

„Kdybys mě neupozornil, že to je kuchyně, ani bych to tam nepoznala,“ ušklíbla jsem se vesele na taťku, když jsem se k němu zase vrátila. „Ale stejně, nechceš – auvajs! – čaj nebo něco jinýho?“

Róza nebo Julie nebo Laurel právě tryskem sjela po schodišti a hlavou mi křachla do kotníku. Vzhledem k tomu, že s chichotáním ihned vyskočila, klidně bych věřila, že má lebku vyrobenou z nezničitelnýho titanu nebo z čeho vlastně vyrábějí vesmírný rakety, co musejí vydržet extrémní horko, extrémní chlad, nárazy zbloudilých meteoritů a křehčích kostí nižších živočichů – jako je moje maličkost.

„Jéééééé! Néééééé!“ hulákal Tor někde nahoře, protože viděl další Rózu nebo Julii nebo Laurel připravenou odstartovat po schodišti dolů v objetí s křečkem zvaným Maxmagor, kterýho čmajzla z klece, zrovna když se Tor nedíval.

„Vrať toho křečka Torovi!“ křikla jsem přísně nahoru.

„Ale když on si chce hrát!“ pištěla první Róza nebo Julie nebo Laurel, která předtím do mě nabourala a teď s dupotem pelášila nahoru do patra.

„Pusť ho!“ kvikl Tor a snažil se Róze nebo Julii nebo Laurel Maxmagora vytrhnout.

Jenže Maxmagor se uměl s přehledem zachránit sám. Usoudil, že sevření miniprstíků a jízda po schodech až do přízemí není zrovna zábava podle jeho gusta, takže se zachoval úplně přirozeně (přirozeně pro něho, šílence zašitýho do kožichu) a Rózu nebo Julii nebo Laurel rafnul.

Pořádně.

A právě v téhle vteřince vešla do chodby Linn – vracela se ze sobotního zaměstnání – a hned za dveřmi zakopla o součástky rozebraného kola, uklouzla a rozplácla se na podlaze u paty schodiště, takže se jen o fous minula s třetí Rózou nebo Julií nebo Laurel, která procvičovala slalom, zatímco ty dvě první se hádaly, nebo se nechávaly pokousat, případně brečely.

Na zlomeček vteřiny mi to tak vyrazilo dech, že jsem se nevzmohla na slovo – a taťka na tom byl navlas stejně. Ale jak se Linn zvolna zvedala, s vlasy vyklouzlými z pevného ohonu a s bílou, úhledně vyžehlenou sukní zmazanou olejem, rámus v celým domě jako by ještě zesílil: nahoře Sandie se Salmou překřikovaly zpěv Kate Bushové, taťkův tranzistorák pištivě vyhrával do psího štěkotu, holčičky vřískaly a Tor hulákal, z kuchyně ryčela diskohudba ze Středního východu za doprovodu vytrvalého rachotivého klapání prehistorickýho šicího stroje.

„Nestalo… Jsi v pořádku?“ vrhla jsem se k Linn, když jsem se konečně vzpamatovala, a pomáhala jí na nohy.

Buď byla naštvaná, nebo jí bylo trapně, loket mi zkrátka vyškubla a zvedla se sama.

„Jsem v pohodě!“ zavrčela, aby bylo jasné, že to tak není ani náhodou. „Ježíši, někdy bych z tohohle baráku fakt zešílela!“

Věděla jsem, co tím štěknutím myslí. Linn občas trpěla záchvaty „Narodila-jsem-se-do-nesprávné-rodiny“, kdy věřila, že jistý párek rodičů navlečený do značkových oděvů a žijící v tichém a nezakrámovaném a dokonale udržovaném přepychovém bytě si donekonečna láme hlavu, kam se asi poděla jejich dávno ztracená a jim stoprocentně podobná dcerunka. A ona přitom trpí tady, uvězněná v zchátralým, hlučným, zakrámovaným, kočkami a dětmi a psy přeplněným blázinci rodiny Loveových.

A dnes, zrovinka v týhle chvíli, stoprocentně prožívala zase další ze svých záchvatů…

„Neuhodila ses, Linnhe?“ vyzvídal ustaraně taťka.

Auvajs.

Oslovit Linn jako „Linnhe“ je chyba i v tý nejpříznivější konstelaci. Oslovit Linn jako „Linnhe“, když je vzteky bez sebe jako teď, to je doslova sebevražda.

„Já…“ zamumlala zlověstně, jako by se snažila nevybuchnout vzteky, „já… jdu si dát pořádnou koupel.“

Linn si vzpurně přihladila vlasy sčesaný dozadu (což jí neprospělo, protože tím si akorát rozmázla olejovou šmouhu do blonďatých vlasů) a hlučně vydusala po schodech nahoru. Mrňavý holčičky jí bleskově pelášily z cesty.

„To jsem to ale vymňouk!“ Až když jsme zaslechli bouchnout dveře od koupelny, odvážil se taťka k nejistýmu úsměvu.

A pak se celým domem rozeznělo vysoké kovové zakvílení, podbarvené seizmickými otřesy – to jak se naše obstarožní a mrzoutské vodovodní potrubí probudilo k životu.

„Ááááááooouuuuu! Jak já tenhle dům nenávidím!“ ozval se z koupelny tlumený výkřik zoufalství.

„To jsme to vymňoukli…“ kývla jsem chápavě na taťku.

Všechno nasvědčovalo tomu, že nás čeká prima víkend, kdy budeme po špičkách obcházet zlověstně hřmící sopku jménem Linnhe. Promiňte – Linn.

„Poslyš, Sandie!“ povzdechla jsem si, když jsem vpadla zpátky do obýváku ke kámoškám, „nemohla bych se k vám nastěhovat, aspoň na pár dní…?“

2

K čemu není rtěnka

Když jsem se zeptala Sandie, jestli bych se k ní nemohla na víkend nastěhovat, myslela jsem to samozřejmě v legraci. Ale jakmile Linn prohlásila, že mě hodlá zavraždit, začalo mi to připadat jako supersuprový nápad.

Proč mě chtěla zavraždit? Hele, uvedu vám hned tři (malicherný) důvody…

Nikdo mi nevymluví, že si Róza, Julie a Laurel nezaslouží zápis do Guinnessovy knihy rekordů za „vyvolání největšího bince za nejkratší možnou dobu“. (Existuje vůbec podobná kategorie? Pokud ne, tak by měla.) Když to shrnu, tak během těch pár minut pobytu v našem domě stihly vyšokovat Tora a z klecí v jeho pokojíku pustily křečky na svobodu, udělaly mi důlek do kotníku, skoro rozmačkaly Maxmagora, lepkavými prstíčky upatlaly každičkou volnou plošku v domě (včetně těch na psích tělech), vystříkaly pěnový tužidlo na vlasy do záchodový mísy a zasvinily Linnin pokoj.

Průšvih by byl mnohem menší, kdyby zaneřádily jakýkoliv jiný pokoj v domě, protože všechny (včetně toho mýho) jsou tak zakrámovaný a plný nepořádku, že špetka dalšího bince by tam delší dobu prošla úplně bez povšimnutí. (Za obzvlášť povedených bordelářských dní by v obýváku klidně mohlo hřadovat hejno papoušků amazonských a my bychom je nejspíš přehlídli.) Ovšem v Linnině čisťounký ložnici, která úhledností připomíná muzeum, stačí třeba jen faldík na bílý prošívaný přikrývce nebo lahvička laku na nehty nevrácená přesně do dokonale vyrovnaný řady laků na nehty na její toaletce a moje nejstarší sestra začne kolem sebe kopat tak zběsile, že by vás nepřekvapilo, kdyby o tom referovali ve večerním zpravodajství.

Takže když Linn nechala ze škrundajícího vodovodu téct vodu do vany, zapadla do svýho pokoje a hned nato se s jekotem přiřítila zpátky do přízemí, okamžitě mi došlo, že se stal nějaký průšvih. Zato mi nedošlo, že jsem ten průšvih zavinila já – tedy, aspoň podle Linn.

Jo, tak Linn mi sice hulákala přímo do obličeje, ale drmolila přitom tak rychle, že jsem jen tu a tam pochytila slůvko, ale nakonec to tak možná bylo lepší.

„Bla, bla, bla… úplně všechno! Bla, bla, bla… zničený! Bla, bla, bla… ty tvoje kamarádky! Bla, bla, bla… nejradši bych tě zabila!“

(Ve skutečnosti jsem zdaleka tolik nerozuměla. „Bla, bla, bla“ zesílené nadoraz zní jako „Jéééééééé… úplně všechno! Júúúúúúúú… zničený! Áááááooooo… ty tvoje kamarádky! Jíííííííí… Nejradši bych tě zabila!“)

„No, no. Určitě to nebude tak zlé, Linn,“ zasáhl taťka ve snaze sestru uklidnit. „Jsem si jistý, že to všechno zase dáme rychle do pořádku.“

Zatímco taťka zkoušel Linn uchlácholit, Tor odpelášil pod ochranu harému v naší kuchyni a Salma si vysloužila vlastní zápis v Guinnessově knize rekordů, protože svý děsivý necivilizovaný příbuzenstvo pochytala za kšíry a rychlostí světla ho vyšupačila z domu. Těsně v patách jí klusala Sandie, která nejspíš dospěla k názoru, že zůstat u nás na večeři by byla stejná psina jako nechat se klackem dloubat do oka.

„Poslyš, běž si hezky odpočinout do svý voňavý vany, Linn, a Alča Palča ti v pokoji zatím uklidí,“ pokoušel se taťka Linn upokojit.

„Děkuju pěkně, ale Alča se k mýmu pokoji ani nepřiblíží!“ běsnila Linn. „A moc tě prosím, abys tomu neříkal ‚voňavá vana‘, taťko – přece víš, že to jsou moje oleje na aromaterapii!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Předmluva

1 Nalaďte se na vlnovou délku Alčina světa…

2 K čemu není rtěnka

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: