ÚDOLIE

© D. Budzak 2016

ISBN 978–80–972483–0–7

￼

ÚDOLIE

D. Budzak

NA ÚVOD

Sprievodkyňa zatvorila dvere na autobuse a kým si sadla, očami spočítala, či sú všetci na svojich miestach. Autobus naštartoval a dal sa do pohybu.

Mladé tmavovlasé dievča, ktoré po víkendoch bralo brigády ako sprievodkyňa, si sadlo do kresla v prvom rade autobusu. Načiahla sa za mikrofónom, zapla si pás, potom zapla mikrofón, poklopala po ňom ukazovákom, aby sa presvedčila, či všetko funguje a bude ju počuť.

V reproduktoroch sa ozvalo klopkanie skúšky mikrofónu a oči cestujúcich sa spoločne nasmerovali dopredu, hneď ako sa z nich ozvalo:

„Dobrý deň želám všetkým na palube. Som vašou sprievodkyňou na ceste do Marianky. Máme pred sebou dlhú cestu a kým ta prídeme, využijem čas a niečo vám o tejto mystickej dedinke schovanej v údolí porozprávam.“

Všetci sa pohodlne uvelebili a dievčina spustila z bulletinu:

„Marianka je najstaršie pútnické miesto na Slovensku, ale aj v Európe. Hovorí sa jej aj Slovenské Lurdy, pretože v nej vyviera vraj zázračný prameň. Jeho pôvod a história je sčasti zahalená legendami. Tá najznámejšia hovorí o pustovníkovi, ktorý žil v tomto údolí a z hruškového dreva si vytesal sošku Panny Márie. Bolo to niekedy okolo roku 1030. Počas nepokojov, ktoré nastali v Uhorsku po smrti kráľa Štefana, pustovník musel zo svojho miesta utiecť. Sošku skryl do bútľavého stromu. Našla sa o niekoľko desaťročí neskôr. V údolí vraj žil zbojník, ktorému sa narodili ťažko postihnuté deti. Keď to nešťastný otec videl, sľúbil, že napraví svoj život a dal sa na pokánie. Vo sne sa mu zjavila Matka Božia a ukázala mu miesto, kde má kopať v zemi, nájsť tam sošku a pod ňou prameň. Ak vo vode prameňa vykúpe deti, budú zdravé. Tak sa aj stalo a bývalý zbojník zasvätil po tejto udalosti svoj život božej službe. Nevšedné hodnoty, krásu a liečivé účinky mariatálskeho údolia si všimli a ocenili aj stredovekí pustovníci. Roku 1377 si prišiel údolie so zázračným prameňom pozrieť dokonca i kráľ Ľudovít I. Zapáčilo sa mu natoľko, že tu dal postaviť kostol a pustovníci na jeho podnet vstúpili do rádu pavlínov. V roku 1380, keď bol kostol dostavaný, ten istý kráľ slávnostne preniesol milostivú sošku na hlavný oltár. Údolie je prehradené mohutnou budovou kláštora, ktorá akoby chránila intimitu, tieň a ticho tohto posvätného priestoru. V roku 1659 navštívil kláštor cisár Leopold I. a obľúbil si ho natoľko, že si v ňom zriadil svoju izbu, kde pri svojich návštevách zvykol pobudnúť aj niekoľko dní. Od roku 1674 mala kláštorná škola právo udeľovať doktorát z teológie. V roku 1754 Mária Terézia s manželom Františkom Lotrinským, pápež Benedikt XIV., ako aj kráľ Poľska so svojou manželkou i celým dvorom tiež zavítali do Mariatálu, ako sa údoliu hovorí ešte aj dnes. Všetky cesty vedú len do Marianky, nedá sa cez ňu iba prejsť. A ten, kto do jej údolia vstúpi, sa vraj navždy zmení.“ Dievčina odložila mikrofón a zdriemla si, tak ako ostatní cestujúci.

Údolie

Je také ľahké a príjemné veriť na zázraky

a modliť sa k ich patrónom, aby ich učinili.

A je také zničujúce a ukrutné zistiť, že sa nedejú.

1.

Do očí mu stiekli ďalšie kvapky potu. Už to neboli kvapky, oči mu zalievali potoky slaného, slizkého sajrajtu, ktorý sa mu uvoľňoval z pórov na celom tele. Ale oči boli najhoršie, už skoro nič nevidel. Potil sa a pritom sa triasol na celom tele. Striedavo ho zalievala horúčava a zimnica.

Nevidel a teraz už skoro nič ani nepočul. Hučalo mu v hlave, ako by stál uprostred turbíny lietadlového motora a do toho sa zarýval zvuk rozbehnutej cirkulárky, ktorá narazila na kameň v dreve.

Len v kratučkých okamihoch ju videl pred sebou. Otvárala ústa a snažila sa mu niečo povedať, možno kričala. Cez farebné kruhy, ktoré sa mu premietali pred očami, ju vnímal len rozmazane, ako v šedofialovej hmle, striedavo pretínanej zelenými a žltými bleskami.

Dovidel len na svoje ľavé predlaktie, na ktorom mal vyhrnutý rukáv starej smradľavej flanelovej košele. Vnímal na ňom dva alebo tri plytké zárezy, z ktorých začala kvapkať krv. V pravej ruke držal veľký hrdzavý nôž, ktorý našiel na dvore zabodnutý do práchnivého klátu. Ona ním zarezávala sliepky. Na noži ešte bola zaschnutá hnedočierna krv a zvyšky bieleho a sivého peria nebohých sliepok.

Teraz sedel v kuchyni starého gazdovského domu a díval sa na ňu, ako vyšla cez poklop v dlážke z pivnice, ktorá bola pod kuchyňou. Utierala si ruky do zástery a pomaly krívajúc sa k nemu približovala. Zdvihol pravú ruku, v ktorej stále držal hrdzavý nôž na sliepky, a tentoraz sa zahnal, aby bodol do predlaktia ľavej ruky hlbšie. Chcel cítiť bolesť. Veľkú bolesť, ktorá by prehlušila tú hučiacu turbínu a zavýjajúcu cirkulárku v jeho hlave.

Opäť ho zachvátila triaška, oči mu zaplavili ďalšie potoky potu, a tak netrafil dobre a dosť hlboko. Ale dosť silno nato, aby sa mu z novej rany začala rinúť krv. Už nie po kvapkách, ale v malých potôčikoch, ktoré sa rozdeľovali a zo spodnej strany predlaktia odkvapkávali na podlahu. Pod rukou sa začala vytvárať kaluž.

Pohľad do mláky krvi s lesklým povrchom, kde sa zrkadlila lampa, ktorá mu visela nad hlavou, mu v mysli začal rozohrávať kaleidoskopy hrôzostrašných obrazov – videl tmavočerveného kraba, ktorému z nôh začali vychádzať hady vyzerajúce ako jedovaté koralovce s čiernymi a červenými obrúčkami na klzkom, vlniacom sa tele. Už to zažil aj predtým, ale doteraz to nikdy nebolo také zlé.

Zdvihol k nej oči zaliate potom a slzami strašného utrpenia z abstinenčného syndrómu, aký ešte nezažil, a zreval: „Pomôž mi!“

Cez hučiacu turbínu zmiešanú s cirkulárkou v jeho ušiach sa mu do utopeného podvedomia predrali zvyšky jej slov: „Preboha, ako?“

„Daj mi to! Ja už nemám nič a idem skapať! Ja zdochýnam, rozumieš?“ Myslel si, že povedal túto vetu, ale cez vlastné uši sa mu pomedzi všetok ten hluk v hlave dostávali len zvuky nezrozumiteľného mumlania úst, z ktorých pri tom vytekali sliny a stekali mu zo spodnej pery a z kútikov úst. Nevedel už poriadne ani hýbať perami, neartikuloval, len mumlal a z úst sa mu stále valili tie hnusné sliny, ktoré sa prevaľovali cez akýkoľvek pokus niečo zrozumiteľne povedať.

Aj tak však spoza fialovej hmly videl, že mu rozumela. Veď ho poznala odmalička.

Len vďaka tomu mu bola schopná povedať: „To nemôžem, to nesmiem. Boh by ma za také niečo potrestal.“

„Nie Boh, ja ťa potrestám!“ povedal si nahlas, ale len v duchu. Už vedel, čo má urobiť, aby skoncoval s tým šialenstvom vo svojej hlave, kvíliacimi zvukmi a červenými krabmi, s čierno-červeno pruhovanými koralovcami, ktoré sa mu už ovíjali okolo nôh a vytekali z rany na ľavom predlaktí.

Pozbieral všetky sily, aby udržal rovnováhu a mohol vstať. Videl, ako sa jej rozšírili oči, keď sa napokon postavil a tackavo k nej vykročil. Ľavá ruka mu ovisla pri tele a pramienok krvi zmenil smer. Už mu nestekal zo spodnej hrany predlaktia. Vtekal do dlane, rinul sa po krátkej čiare šťastia a ešte kratšej čiare života, po bruškách prostredníka a prstenníka, vpil sa na chvíľu popod špinavé nechty, aby napokon začal opäť odkvapkávať na dlážku kuchyne.

Rovnováhu udržiaval pravou rukou. Kýval ňou zo strany na stranu a pritom v nej stále pevne zvieral veľký hrdzavý nôž na sliepky.

To ju strašne vyľakalo. Vyzeral ako chodiaca živá mŕtvola, ktorá sa sťažka a knísavo sunie vpred a pri tom okolo seba máva jednou rukou s veľkým hrdzavým nožom.

Vykríkla a hneď nato si rukou, v ktorej držala spodný lem zástery, prikryla ústa.

On už vedel, čo treba urobiť, ale nechcel, aby kričala, nechcel, aby ich počuli. Rozhliadol sa, čím by ju umlčal, a kútikom oka zbadal otvorený poklop do pivnice.

Napriek bolesti, ktorú cítil v ľavej ruke, sa na ňu zahnal, zovrel ruku v päsť, z ktorej vytekala pomedzi hánky krv, a ako silno len vo svojej vetchej slabosti vládal, udrel ju do hrude.

Tak ako dúfal, úder ju sotil dozadu, urobila krok, potom ešte jeden, ale ten tretí už urobila do prázdna. Jej noha sa ocitla nad dierou do pivnice, rozhodila ešte obe ruky, ako by sa chcela chytiť niečoho vo vzduchu. Aj zovrela dlane v márnej nádeji, že sa niečoho pridrží, a potom sa celým telom zrútila do diery, narazila chrbtom na rebrík, ktorý viedol z pivnice do kuchyne. Čosi v nej ruplo, čosi prasklo ako suchý konár a potom dopadla na hlinenú dlážku pivnice. Niečo jej vybuchlo v hlave, zjavil sa jej pred očami záblesk bieleho svetla a... nastalo ticho.

Aj keby bola stihla ešte vykríknuť, z podzemia chladnej pivnice na zeleninu a kapustu by ju nikto nepočul.

Nikto nevie, ako dlho to trvalo. Najmä ona nie. Ale keď sa jej začínala v hlave pomaly rozsvecovať šedá hmla a prihlásila sa bolesť, ktorá jej vystrelila po celom tele, cítila, že sedí. Opretá o operadlo na stoličke, ktorú si zvykla prisunúť, keď chcela v pivnici dosiahnuť na vyššie regály s kompótmi a uhorkami. Bola omotaná lepiacou páskou a nevedela sa ani pohnúť. Ale nepohla by sa, ani keby tej pásky nebolo. Podvedome, pomedzi neuveriteľne silné záchvaty bolesti cítila, že má celé telo polámané. Ruku, obidve nohy, ťažko sa jej dýchalo, takže aj rebrá.

Tá páska, ktorou bola omotaná okolo stoličky a jej operadla, ju vlastne pridržiavala, aby nespadla na zem.

Z tmy, ktorú presvecovala len malá dvadsaťpäťwattová žiarovka, sa pred ňou postupne zjavila jeho tvár. Pozrela sa hore a všimla si, že poklop na pivnici je zatvorený.

Privrela oči a šeptom začala odriekať modlitbu: „Zdravas, Mária, milosti plná, Pán s tebou, požehnaná si medzi ženami a požehnaný je plod života tvojho...“

„Čo hovoríš? Čo hovoríš? Povedz, kde to je? Kde to je?!“ vrývali sa jej do vedomia jeho slová pomedzi modlitbu, ktorú už odriekavala hlasnejšie.

„Kde to je?!“ Nevzdával sa.

Ona však cítila, že najprv musí dokončiť modlitbu, nič dôležitejšie v tejto chvíli nemohlo byť, a preto pokračovala až do konca: „... pros za nás hriešnych teraz – i v hodinu smrti našej. Amen.“

Stíchla. Pozrela mu do zamútených očí. Neudržala slzy, kývla hlavou smerom do rohu pivnice a zašepkala mu priamo do tváre, ktorú už držal s uchom nastrčeným k jej perám, aby zachytil ich zvuk v hukote iných zvukov, ktoré mu zapĺňali celú myseľ: „V druhom sude od kapusty, ten je prázdny.“

Videla, že to začul a porozumel aj pochopil.

Prudko zdvihol hlavu od jej šeptajúcich úst a vrhol sa do tmy v rohu pivnice, kam už sliepňajúca žiarovka nedosvietila. Počula rinčanie keramického poklopu suda na kapustu aj to, ako šmátra rukou v jeho vnútri. Potom už len zvuk, keď vyťahoval malú drevenú kazetu cez otvor suda. Nevidela ho, ale bolo jej jasné, že ju okamžite otvoril, aby skontroloval jej obsah. Keď sa vrchnák opäť zaklapol, vedela, že našiel, čo hľadal, a tak znovu začala odriekať modlitbu, ktorou sa prihovárali k patrónke ich malej obce na západe Slovenska: „Zdravas, Mária, milosti plná...“

Keď sa opäť vynoril z tmy pivnice a v ľavej ruke, z ktorej mu stále odkvapkávala krv, držal malú drevenú kazetu, v pravej zvieral ten hnusný nôž na sliepky, už končila modlitbu.

Pološeptom odriekavala: „... a pros za nás teraz – i v hodinu smrti našej. Amen.“

Nastalo ticho.

Akoby počkal, kým sa dôstojne rozlúči.

Chytil ju za hlavu, za vlasy a zaklonil jej ju dozadu.

Nebránila sa.

Pocítila studené hrdzavé železo pod ľavým uchom na krku. Jeho silu, keď sa zaprel, aby pritlačil, a potom jedným dlhým, ale pomalým ťahom prerezal tepnu, hrtan, druhú tepnu... Do hrdla sa jej vovalila krv, naplo ju na kašeľ, ale už nezakašľala.

Pustil ju a hlava jej padla na prsia. Nosom sa takmer dotkla krížika, ktorý nosievala od birmovky, aby ju ochránil.

„Teraz i v hodinu smrti našej...“ jej posledné slová mu ešte zneli v ušiach, ale to už nebolo dôležité. Dôležité bolo to, čo teraz musí urobiť. Skôr ako zdochne. Ponáhľal sa preč a nechal ju, kde bola. Pri odchode len zaklopil poklop na pivnici, ale dvere do kuchyne nechal odomknuté. Už na to nemal čas. Naozaj sa ponáhľal.

Keď za sebou zabuchol dvere, všimol si, že dvor je pokrytý popraškom posledného tohtoročného snehu. Prešiel pár krokov, obzrel sa a všimol si, že v bielom páperí zostali otlačené jeho stopy. Znepokojilo ho to, ale keď nasal vzduch do rozdrásaných nozdier, pocítil, že jar už je naozaj vo vzduchu a sneh sa do rána roztopí. Strhol sa ešte na zvonenie, rozliehajúce sa po obci z údolia, ktorému miestni aj turisti hovorili sväté. Zvon na kostole vedľa priľahlého kláštora odbíjal polnoc. Koniec starého a začiatok nového dňa.

Obzrel sa, či ho niekto nemôže vidieť. Nikoho nevidel a v duchu sa usmial, abstinenčný syndróm na chvíľu povolil. Predstavil si, ako všetci v dedine plnej bohabojných ľudí, preslávenej náboženskou minulosťou, po večernej modlitbe už dávno spia. V dedine takej usporiadanej a bohabojnej, že v nej nebola ani polícia.

„A tak je to správne,“ uškrnul sa a vykročil do tmy, ktorá ho hneď pohltila ako pekelná brána.

2.

Je skoré jarné ráno. Pani Tarabová ide tak ako každý deň do miestneho malého obchodu, aby urobila nákup. Slnko konečne začalo vychádzať skôr a Tarabová sa teší z prvých ranných lúčov. Tráva sa konečne zazelenala a vykúkajú z nej prvé podbele a prvosienky. Vo svätom údolí hodiny na kostolnej veži odbíjajú sedem. Prežehnala a pomodlila sa už o šiestej, ale má to už v krvi, že vždy, keď počuje zvon v údolí, prežehná sa. Aj teraz.

Po ceste míňa lavičku stojacu vedľa cesty neďaleko parku. Tej lavičke sa hovorí Luďova obývačka. Vždy, keď sa už trochu oteplí, začne ju obývať miestny bezdomovec – rodák Luďo. Lavičku si Luďo vybral za miesto svojho prežívania zo strategických dôvodov. Každý, kto ide nakúpiť a vracia sa s nákupom, musí okolo nej prejsť. A stretnúť Luďa. Pri ceste do obchodu je Luďo pripomienkou toho, že možno nemá čo jesť, pri návrate z obchodu sa mu nedá vyhnúť, keď požiada o niečo z nákupu. Preto je nielen pre Tarabovú prirodzené pristaviť sa pri Luďovi a opýtať sa, čo mu treba kúpiť. Kus salámy, chlieb, ale najradšej si Luďo vypýta jedno-dve pivká.

Aj dnes ráno sa Tarabová blíži k Luďovej lavičke a už z diaľky ho vidí na nej ležať. Nič neobvyklé. Ak sa večer s Luďom niekto podelil o svoju domácu slivovicu alebo ho vyplatil za pomoc v záhrade či na stavbe, zvykne na lavičke vyspávať až do predpoludnia.

Keď tak bezbožne vyspáva, Tarabová ho vtedy zvykne potriasť a prebudiť. Ak pre nič iné, aspoň pre pár slov, ktoré s ním prehodí. Rada sa rozpráva.

Luďo aj tak zvykne vycítiť, že sa blíži niekto, kto by mu mohol priniesť niečo pod zub alebo vypiť, a tak by neunikla.

Tarabová si to namieri priamo k lavičke.

Luďo sa však neprebral hneď, ako sa priblížila, aby si vypýtal niečo z obchodu. Ani potom, ako k nemu pristúpila celkom blízko.

Preto sa Tarabová načiahla, aby ním zatriasla. Chytí ho za starý kabát a trasie. Luďo sa pod tlakom jej ruky pohne, ale nezdvíha sa. Tarabová ním zatrasie ešte raz, tentokrát silnejšie. Luďovo telo sa pohne, ale nezastaví, a on sa prevalil z lavičky a spadol na zem.

„Bože, Luďo, ty si sa zase zrichtoval,“ zopne ruky Tarabová.

Keď však Luďo dopadne na zem a žuchne ako vrece zemiakov, Tarabová pochopí, že Luďo nie je opitý, Luďo je mŕtvy.

Tarabová je však skúsená, sveta znalá. Pred odchodom do dôchodku pracovala ako sestrička v nemocnici a nielenže videla ľudí umierať, ale mnohých aj našla mŕtvych po prehratom boji o život.

Pomaly, pietne spustí prázdnu nákupnú tašku a kľakne si k nebohému Luďovi. Má svoje skúsenosti a ani na najmenší okamih nepochybuje o tom, že Luďovi už nepomôže. Nakloní sa nad neho a jemne ho pohladí po zarastenej tvári. „Chudák Luďo, tak už to máš za sebou.“

Luďa dôverne pozná, niekoľko zím býval aj v ich opustenej šope. Inde bývať nechcel. To mu vyhovovalo. Viedol nezriadený život, k lekárovi nechcel ísť, odmietal sa umývať, a tak bolo podľa Tarabovej spečatenie jeho osudu len otázkou času. Nepripadá jej čudné, čo sa mu napokon stalo. To, že má fialové pery, si vysvetľuje ako dôsledok zimy. Predsa len, jar tu síce už je, ale noci sú ešte chladné.

Tarabová vie, čo má robiť, po nutnej chvíli piety nad mŕtvym Luďom a ešte nutnejšej povinnej slze dojatia nad jeho koncom zavolá pomoc a rozbehne sa kolotoč práce s nebožtíkom.

3.

Niko otvoril oči. Ani nie tak otvoril, ako rozlepil. Toto sa mu stáva vždy, keď „nemôže dlho zaspať“. To vraví vtedy, keď prechľastal polovičku noci. Aj teraz si šiel ľahnúť okolo štvrtej nadránom.

„To už je predposledné štádium,“ zamrmlal si, keď sa zviechal z postele. „Keď to takto pôjde a budem po nociach chľastať sám, o chvíľu už budem chľastať furt a som v... péčku. Kurva! Koľko je zas hodín? Čo všetko som zase presral?“ Ako vždy po hnusnej noci si mrmle pre seba. „Fakt, toto už bolo naposledy! V hube mám sušené kvasnice, spotený som jak somár v kufri... Do riti! Kto to tu vŕta?!“ kričí Niko do celého domu.

Dom je však prázdny, Niko je jeho jediný obyvateľ. Jedného dňa sa jeho žena aj s dcérou zbalili a odišli preč.

„A teraz sa tu už môžeš kurviť, koľko len chceš, už ti nebudeme zavadzať,“ boli jej posledné slová na rozlúčku.

V dome ostal odvtedy sám, ale napriek „odporúčaniu“ svojej ženy si tam nikdy nikoho nepriviedol.

Do svätuškárskej obce sa prisťahovali pred dvadsiatimi rokmi potom, ako v nej postavili dom. Niko sa narodil v horách, ale škola a potom práca ho zaviali do hlavného mesta. Aj si v ňom našiel byt, aj ho zariadili, ale keď mu ráno o štvrtej pod oknom na sídlisku na Dlhých dieloch zastavil autobus, otvoril dvere a ozvalo sa to typické „tsss“ z hydrauliky, bol okamžite hore. A už nezaspal.

Nikdy až tak veľmi neprežíval, že je tatranec, ale aspoň sa mohol vyhovárať, že mu prekáža hluk, lebo je z hôr. Ľuďom z roviny okolo Bratislavy hovoril, že z veľhôr.

O tom, že neďaleko Bratislavy existuje obec zastrčená v údolí obohnanom lesmi, nemal ani potuchy. A pritom pracoval ako novinár, a to by predsa len mal vedieť...

Nebyť toho, že sa opäť raz zľahka namlátil na nejakom novinárskom plese, ani by sa to nedozvedel.

V tom čase však už tušil, že aj keď má Bratislavu rád, nedokáže v nej bývať. Iba žiť a pracovať. Ale nie bývať. A tak si každé ráno v sobotu kúpil v stánku noviny s inzertnou prílohou a listoval si v inzerátoch o predaji nehnuteľností.

Vždy beznádejne. Tiché lokality Bratislavy boli drahé ako fotónový urýchľovač, a navyše v takých strminách bratislavských kopcov, že by si fakt pripadal ako tatranský kamzík vo veľkomeste, keby sa chcel prebehnúť po záhrade. Tie dostupné boli nudné, v radových zástavbách, bez súkromia, po ktorom jeho samotárska povaha prahla ako hladný po bravčovom.

To ráno, keď sa vyplazil s odznievajúcou opicou k stánku pod panelákom, však zmenilo jeho život. Bol to prvý inzerát, na ktorý sa zadíval. Nebol ani prvý v rubrike, ani posledný, dokonca ani v strede. Keď tak nad tým po čase rozmýšľal, ani si vlastne nevedel spomenúť, ktorý inzerát v poradí to bol. A či vôbec čítal ešte nejaký. Znel akosi takto: „Predáme stavebný pozemok v nádhernom prostredí lesov len 13 km od Bratislavy v obci Marianka. Cena dohodou.“

Pokúsil sa prebrať svoju ženu, s ktorou bol na plese, aby sa jej opýtal, kde je Marianka. Spala však tvrdo, a tak ju nechal tak. Potichu sa odšuchtal do kuchyne, aby nerušil, a zavolal na číslo v inzeráte.

„Je to ešte aktuálne?“ ani sa nepredstavil do telefónu.

„Samozrejme, o hodinu vyrážame na obhliadku, chcete sa pridať?“ ozval sa mu bodrý hlas z telefónu.

„Akože dnes? Je sobota!“ Snažil sa zabojovať ani nie tak s predávajúcim ako so svojou opicou.

„O hodinu, dám vám adresu,“ nevšímal si jeho poznámku majiteľ inzerátu.

Niko sa išiel hneď osprchovať. Predtým sa pokúsil zobudiť manželku, ale to bola čistá strata času.

KONIEC UKÁŽKY

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Na úvod

1.

2.

3.