MÔJ ŽIVOT S JOJOM

© D. Budzak 2018

ISBN 978–80–972483–3–8

Túto knihu venujem všetkým generáciám Internátneho rozhlasového štúdia Mladá garda (IRŠ MG), Internátneho rozhlasového štúdia Tlis (IRŠ Tlis), študentského divadla Mi, chlapcom a dievčatám z Elam klubu, z klubu Omega, z MG klubu, filmového klubu na internáte Mladá garda a Mladosť, nekonečne trpezlivým členom študentských rád a profesorom a pedagógom na univerzitách a vysokých školách, ktorí nezneužili svoju autoritu a pamätali si na to, že kým získali diplom oni, tiež boli študentmi. Osobitne chcem túto knihu venovať Majovi Kurákovi, jeho sestre Petre Kurákovej Rybkovej a Karolínke (a Kristínke) Kurákovej.

Bežíme

Blíži sa koniec decembra. O týždeň budú Vianoce. Bežím po úzkych cestičkách cez husté lesy Záhoria. Na zemi je popadané lístie. Žlté, ale čoraz viac už aj hnedé, niektoré listy začali černieť. Pomedzi holé stromy preniká slnko. Iba tu a tam. Je striedavo zatiahnuté, potom sa oblaky na chvíľu roztrhnú a slnko ma príjemne zahreje na tvári. Vidím poletovať vločku. Iba jednu, ale po pár metroch vidím ďalšiu. Toto ešte nie je sneženie. Dve vločky na desiatich metroch pomenovanie sneženie neznesú. Je to však len otázka času a rozosneží sa naplno. Celé Záhorie sa zasype. Ktohovie, či sa to stihne do Vianoc.

„O čom premýšľaš?“

„O snehu, o všeličom, len tak nechávam rozhojdať myšlienky.“

„Tá noha už nebolí?“

„Myslíš ten natrhnutý sval v bedre?“

„Myslím tú nohu.“

„Bolí, ale nebehať skoro tri mesiace, to ma už riadne frustrovalo. Kde si vlastne? Nevidím ťa.“

„Za tebou, neboj sa. Nevidíš ma, ja viem. Prečo ti tak chýbalo to behanie?“

„Pre to isté, prečo chýbalo tebe. Bežíš a myšlienkam dáš voľnosť. Žiadne sústredenie, žiadne uvažovanie, riešenie problémov. Myšlienky prichádzajú, odchádzajú, niektoré zavisnú na chvíľu v hlave, niektoré sa nestihnú ani rozvinúť, ani nevieš, o čom boli.“

„A o čom rozmýšľaš teraz?“

„Veď to vieš, už mi vidíš do hlavy. Teraz rozmýšľam o nás, aké to bolo. Takže by si ma láskavo mohol nechať behať a neskákať mi do myšlienok.“

„Máš pravdu, bežme.“

„Bežme!“

Prvá kniha

Kým som získal diplom

SKÔR, NEŽ SA TO ZAČALO

Blíži sa koniec storočia. Spolu s ním aj koniec tisícročia. Dovtedy síce zostáva ešte dosť času, ale propaganda nespí a dokola hovorí o šťastnej budúcnosti. Pre propagandu prítomnosť neexistuje. Stále nás vyzýva, aby sme sa tešili na šťastné zajtrajšky. Tešili sa na budúcnosť. Trochu mi to pripomína príbeh o  dvoch kamarátoch, ktorí sa vlečú po koľajniciach. Stále vpred. Vyhladli a jeden z nich navrhne, aby sa najedli. Ale jedla majú málo, musia ním šetriť. Tak sa ten druhý – vodca, zadíva smelo dopredu a povie: „Vidíš to miesto, tam vpredu, kde sa tie koľajnice spájajú?“ „Vidím,“ prisvedčí ten prvý. „Tak ešte vydržme,“ pokračuje kamarát s pohľadom upretým dopredu, „najeme sa, keď prídeme na to miesto, kde sa koľajnice spájajú.“ A tak idú a idú, ale to miesto vpredu, kde sa koľajnice spájajú, sa akosi nepribližuje. Sú strašne hladní. Až tak, že od hladu spadnú do koľajiska. Vtedy sa ten prvý obzrie dozadu, zahľadí sa na koľaje za sebou a povie kamarátovi: „No do riti, veď my sme to miesto už dávno prešli!“

Ten príbeh o kamarátoch na koľajniciach mi pripadá vskutku ako ilustrácia propagandy. Falšuje minulosť, vzápätí len tak lizne súčasnosť, akoby bola bezvýznamná, hoci je jedinou realitou, a upriami našu pozornosť kamsi do zahmlenej budúcnosti, o ktorej nám vodcovia v každej dobe, nezávisle od režimu, zemepisnej dĺžky a šírky, sľubujú, že tam už bude ten raj, kde sa poriadne najeme. Na mieste, kde sa koľajnice spájajú. A voliči, hnaní stále vpred, keď sú už po čase unavení z tých sľubov, sa napokon niekedy pozrú späť a skepticky poznamenajú: Dobre už bolo. A potom zvolia nové sľuby.

Máme radi sľuby o budúcnosti a minulosť berieme len ako niečo, čo už bolo. S tým fakt nesúhlasím! Myslím si, že o našej budúcnosti rozhoduje práve tá minulosť. Ale nech neodbočujem.

Blíži sa koniec storočia. Píše sa rok 1979. Začína sa leto. Zhruba pred mesiacom som zmaturoval a teraz už je čas nastúpiť na vysokú školu. V našej dobe sa však skôr, ako zasadneme do posluchární, patrí – vlastne musí – ísť na „nulťácku“ brigádu. Nulťácku preto, lebo ešte nie sme prváci – keďže sme v škole zatiaľ neboli, ale už sme nulťáci, pretože nastupujeme na vysokoškolskú brigádu. Sme, aj ešte nie sme – vysokoškoláci.

Mám sedemnásť. Normálne by to nemalo byť možné, aby som pred dovŕšením plnoletosti mohol začať navštevovať univerzitu, ale som výplodom akéhosi školského experimentu. Naša vlasť sa snažila urýchliť vzdelávanie mládeže, aby mohla ísť čo najskôr pracovať, a spolu s tým bola čo najskôr aj múdra. V mojom prípade by som na tú múdrosť veľmi nestavil a navyše, ako vravím, niekde sa stala chyba, takže to moje urýchľovanie bolo akési prirýchle.

Tak či tak, dostal som do rúk slobodu odísť do veľkého sveta, lebo to pre nás „cépečkarov“ (c. p. – cezpoľných) Bratislava je, a mohol som sa stať vysokoškolákom. Na konci štúdia nás čaká diplom a svetlá budúcnosť. A na tej nám predsa musí záležať!

Tieto vzletné a skvostné ideály však ja osobne zatiaľ prenechávam na dospelých, nie som predsa ešte plnoletý a nemám ani volebné právo. Ja mám len svoju slobodu. Cítim sa ako zbeh, ktorému sa podarilo ujsť z väzenia puberty a nikto ho pri tom nechytil.

Vystúpil som z električky číslo päť pred internátom Mladá garda. Priviezla ma zo stanice Vinohrady. Stojím na zastávke MHD a pred očami sa mi mihajú vagóny odchádzajúcej električky, ktorá postupne naberá rýchlosť. Gardu mám za chrbtom. Ten okamih, kým sa na ňu pozriem, odďaľujem, akoby som zvyšoval napätie pred rozbalením prekvapenia. Rozmýšľam, čo s darovanou slobodou. Keď električka odíde, otvorí sa mi pohľad na ulicu. Stojí tam malý stánok trafiky. Nič mi nebráni, rozhodol som sa veľmi rýchlo. Teraz už môžem všetko. Vykročím k trafike. Fakt môžem všetko, aj toto!

Moje nadšenie na chvíľu pribrzdí ceduľa vedľa okienka trafikantky: „Predávať tabak a tabakové výrobky osobám mladším ako 18 rokov je prísne zakázané!“ V ruke pevne zovriem cestovnú tašku. Rovnakú, akú nosia vysokoškoláci, keď prichádzajú na internát. Veľmi tomu chcem veriť, že je to rovnaká taška a nikto si nevšimne, že ju drží neplnoletý. Trochu sa vystriem. Som dosť vysoký, ale chcem pôsobiť ešte vyššie. V podvedomí si ladím hlas, aby znel nižšie, hlboko. Cítim však, že sa to deje presne naopak. Niečo mi sťahuje hrdlo a ja sa obávam, že namiesto barytónu písknem priškrtenou fistulou. Pod pazuchami mi vyrazili gejzíry potu z trémy a strachu, že budem prichytený. Rozmýšľam, že to otočím, ale zrazu počujem trafikantku: „Tak čo, mladý pán, vybrali ste si už, alebo tu budete len tak stáť?!“

Urobil som posledný krok k búdke. Prekročil som svoj Rubikon plnoletosti. Na tajňáša!

„Jedny Sparty prosím.“ Napodiv to znie normálne. Vydýchol som si.

„Tvrdé, alebo mäkké?“ Trafikantka ma zaskočila. Sparty sú dospelácke cigarety, fajčí ich elita. Ja ich kupujem prvý raz, len sa hrám, že som elita. Ale čo znamená tvrdé, alebo mäkké?

Videl som už pár filmov o skazenom Západe a tam tvrdými nazývali drogy. Ja nechcem žiadne drogy! Ja ešte nemám osemnásť! Prejde pár mesiacov, kým zistím, že mäkké Sparty sa vyrábajú v Spišskej Belej a mäkké sú preto, lebo škatuľka je len z mäkkého papiera. Tvrdé Sparty sa vyrábajú v Kutnej Hore. Názov majú podľa toho, že sú balené v tenkom kartóne, v tvrdšom balení a vedú sa o nich reči, že sa do nich pridáva americký tabak z Virgínie. Preto každý znalec na otázku tvrdé, alebo mäkké, jednoznačne odpovie – tvrdé.

„Mäkké, prosím,“ teraz sa mi už hlas zatriasol.

„Osem korún,“ trafikantka prestrčila ruku so škatuľkou cigariet von z okienka, ale nepustila ich. Vystrčila aj druhú a čaká, že jej najprv do otvorenej dlane vložím peniaze.

Dám jej desať korún a pomyslím si, že moje zdroje, s ktorými už mám teraz gazdovať úplne sám, sa začínajú kotúľať preč prirýchlo. Mám spočítané, že keď miniem denne desať korún, vystačia mi na dvadsaťpäť dní. K tomu dve cesty domov cez víkend, to máme dvadsaťdeväť, a ostatné dva dni, ktoré zostávajú do konca júla, by som mohol vykryť tak, že usporím na nákladoch predchádzajúcich dní. Inak povedané: neminiem celých desať korún.

Mal som skvelý plán a práve som ho zničil. Sparty za osem korún v jeden deň som do pôvodného rozpočtu nezahrnul. Na dnešok mám už len dve koruny. Ešteže som sa doma pred cestou najedol, dnes to už budem musieť vydržať.

Beriem škatuľku spárt a čakám na svoje dve koruny. Nič sa však nedeje. Trafikantka vtiahla moju desaťkorunáčku cez okienko ako kuna ulovené vtáčatko do svojej nory. Aby mi bolo jasné, že tým sa príbeh skončil, zaklapla okienko. Stojím tu ako pako a dívam sa na pravidlá veľkého sveta. Lebo to sú pravidlá. Pochopím ich až neskôr.

Sparty sú úzkoprofilový tovar. Je to nemožné pomenovanie a nikto nevie, čo vlastne úzky profil znamená, ale preklad znie: nie je ich bežne dostať. Len po protekcii alebo za úplatok či malé všimné. Pravidlo spárt znie, že ak ich dostaneš, desaťkorunáčka v sebe zahŕňa aj to všimné ako poďakovanie, že ťa trafikantka vyslyšala a siahla do spodnej priehradky určenej len pre dobrých známych alebo pre tých, ktorí pridajú niečo navyše. Zatiaľ toto pravidlo nepoznám, spomínal som už, že ešte nie som plnoletý. Zato som nasratý viac ako dôchodca! Pristúpim k okienku a drzo naň zaklopem. Len neochotne, veľmi pomaly ho trafikantka otvorí. Osloví ma však veľmi vľúdne: „Ešte niečo mladý pán? Zabudli ste niečo?“

Ale, ako vravím, ja som nasratý a jej vľúdnosť mi je teraz ukradnutá.

„Ešte dve koruny! Nie ja, vy ste zabudli!“

Niečo si zašomre, prisahal by som, že strašne zahrešila. Začne čosi zdĺhavo odratúvať, a potom mi na misku pred okienkom vysype hrsť drobných. Pochybujem, že mala ešte drobnejšie mince. Keby mohla, rozsekala by aj tie desaťhalierniky na polovicu. Šomre si čosi o nevďačníkoch, lakomcoch a ľuďoch, ktorí by si len užívali.

„A zadarmo!“ dodá zhnusene.

Beriem drobné hliníkové mince, nasypem si ich do vrecka a nasratý rovnako ako ona, ale s pocitom víťazstva, odchádzam.

Pani trafikantka cez to malé okienko zrazu vystrčila hlavu, aby si ma obzrela. Aspoň tak som si to vysvetľoval. V skutočnosti si ma chce zapamätať, aby mi už nikdy, ale naozaj nikdy, ani omylom, nepredala Sparty!

Obzrel som sa na ňu, akoby som si ju chcel tiež zapamätať. Má na hlave fialové vlasy. Farba jej na šediny evidentne nechytila tak, ako by si želala. Je socializmus, farba sa nevyberá podľa toho, aké má jemné odtiene, ale podľa toho, že ju vôbec majú. Pozerám, že táto pani nemala podľahnúť nadšeniu z toho, že zohnala nejakú exkluzívnu farbu zo Západu. Zrazu sa jej skriví celý ksicht a zakričí za mnou: „A máš ty už vôbec osemnásť, zasran jeden?!“

A je to tu! Chytili ma! Priestupok, zločin! Neplnoletý kupoval cigarety! Hlavou mi bežia kriminálne titulky o dolapení zákerného poškodzovateľa veci socializmu. Potím sa. Chytia ma, predvedú na políciu. Budú ma vypočúvať. Spíšu zápisnicu, pošlú oznámenie na univerzitu. Vylúčia ma zo štúdia! Doma ma zabijú!

Nič z tohto nechcem zažiť. Rozbehnem sa. Nepozerám sa ani doľava, ani doprava – proste cépečkár vo veľkom meste – začujem trilkujúce zvončeky električky, takmer som pod ňu vbehol. Keď prefrčala, otvoril sa mi celý výhľad: stará zošedivená budova s čudnými ornamentmi vyblednutej červenej farby okolo okien, vedľa nej ďalšia, rovnako šedivá budova, celý komplex budov. Internát Mladá garda – aký je len krásny!

Pozriem sa naľavo, a teraz aj napravo – už som sa niečo o meste naučil – a vykročil som priamo vpred. Na cestu do budúcnosti, kde ma na jej konci čaká vysokoškolský diplom.

JELENA

Mladá garda je rozsiahly areál internátnych budov s ihriskami a športoviskami vzadu, za budovami, a priestranným námestíčkom pred budovou s hlavným vchodom. V čele námestíčka stojí kamenná socha v nadživotnej veľkosti. Mladá Zoja Kosmodemianska, príslušníčka odbojovej skupiny počas druhej svetovej vojny, ktorá si hovorila Mladá garda. Zavraždili ju nacisti a na pamiatku mladej Zoje aj celej skupiny pomenovali internát Mladá garda. Nikto z nás nepochyboval o tom, že mladí bojovníci si takú poctu zaslúžili, napriek tomu sa o soche kamennej Zoje hovorievalo, že je to asi jediná panna na Garde.

Mladú gardu stavali v päťdesiatych rokoch aj sami študenti. Volali to vtedy prúdová metóda. Všetko sa volalo nejaká metóda, najčastejšie metóda podľa sovietskeho vzoru, ale táto metóda bola len prúdová. Znamenalo to, že keď sa postavila prvá budova internátu, nasťahovali sa do nej študenti, a keď už mali kde bývať, pustili sa s chuťou do budovania ďalších budov komplexu. A keď už boli budovy dve, prišli ďalší študenti a posilnili rady nadšených budovateľov internátu Mladá garda. Tak si postupne študenti postavili internát vlastne sami. Ja som bol len začínajúci študent a silno som pochyboval o tom, že by som s chuťou staval nejaký internát, ako o tom písali socialistickí historici. Presne takto som o tom vtedy pochyboval – o svojej chuti niečo budovať. S nadšením a zadarmo. Budúcnosť mi vzápätí ukázala, ako hlboko som sa mýlil!

V to skoré letné popoludnie som stál nadšený s otvorenými očami pred budovou internátu a pomaly, pomaličky som očami prechádzal po jej priečelí. Okno za oknom. Vychutnával som si to. Tu budem bývať. Usmieval som sa v sladkom očakávaní. Pri pohľade na jedno z okien na treťom poschodí mi však úsmev na tvári zamrzol! Oblečený len v tielku v ňom sedel akýsi mladý muž. Nohy mal prevesené z okna von, trochu nimi hompáľal a zdalo sa mi, že sa sústredene pozerá na priestor pod sebou. Bol som presvedčený, že sa chystá vyskočiť. Vždy som trpel nadmernou predstavivosťou, ale v tomto som cítil akúsi podvedomú istotu, že sa dívam na smrť v priamom prenose. Zrazu sa ten mladík nadvihol na rukách, akoby sa chcel odraziť od okna pred skokom. Ale urobil to len preto, aby sa posunul v okne trochu nabok. Hneď nato sa v tom obloku zjavila ďalšia noha, potom druhá noha, a zrazu v okne s nohami vo vzduchu sedeli dvaja. Ten, ktorý si prisadol, sa načiahol kamsi do hĺbky izby, a keď sa telom vrátil späť, v ruke držal fľašu. S niečím priehľadným.

Tak som spoznal študentov matematicko-fyzikálneho inštitútu, špecialistov na jadrovú fyziku, ktorí pricestovali na Slovensko z ďalekého Novosibirska v Sovietskom zväze. Oni už mali štúdium za sebou a na brigádu prišli do Československa za odmenu. Ja, nulťák, ktorý mal na brigádu ešte len nastúpiť, som ju považoval za trest. Inak v našom zmýšľaní žiadne podstatné rozdiely už neboli.

V ten deň som pochopil, že dve koruny, ktoré som mal vyhradené na hladný deň, v podstate ani nebudem potrebovať. A najbližšie roky som postupne prišiel na to, že nikto na svete nemá viac peňazí, a súčasne menej peňazí ako študent na vysokej škole. Aspoň tak to platilo v tých časoch.

Vošiel som dnu. Široká chodba naľavo aj napravo. Hluk a všeobecné veselie. Všade samá ruština. Doplo mi, že to, čo držal v ruke ten mládenec v okne, bola vodka, a je to jeden z absolventov štúdia jadrovej fyziky. Boli to neuveriteľne múdri a nesmierne vysoko vzdelaní mladí ľudia, ktorí v rámci bežnej konverzácie diskutovali o kvantovej mechanike rovnako, ako keď si Slováci rozprávajú príhody z detských táborov. Ale ako tí pili!!!

Z hlúčika mladých sovietskych atómových fyzikov v tričkách a bielych košeliach, ktorí postávali na chodbe a hlučne sa bavili, sa oddelil jeden z nich. Všimol si ma a podišiel bližšie. Stál som ako prikovaný, netušil som, čo sa bude diať. Ale on sa na mňa usmial a povedal priateľsky: „Zdrávstvuj, máľčik! Jesť li u tibja sigarety?“

Bleskovo som siahol do vrecka a vylovil škatuľku, ktorou som chcel vstúpiť do slobodného sveta dospelých.

„Spasiba,“ povedal ten ruský fešák a zobral mi celú škatuľku.

A osem korún je už úplne v riti! pomyslel som si, ale v žiadnom prípade som sa nechystal „vypýtať si drobné“ späť.

Mladý muž pokojne rozbalil moju škatuľku cigariet a začal z nej ponúkať svojim kamarátom. V duchu som počítal, či sa rozdajú všetky, alebo mi predsa len niečo zostane. Rástlo vo mne bojovné odhodlanie, že sovietsky človek-nesovietsky človek, davaj moje cigarety naspäť! Alebo aspoň to, čo z nich zostane.

Nemal som však na odboj proti sovietskej agresii žiadnu šancu. Nestihol som to. Mladý muž sa veselo obrátil, mávol na mňa a zavolal: „Idi sudá. Vódku papjom!“

Tak som za menej ako jednu hodinu vstúpil do veľkého sveta vysokoškolákov a spoznal, ako chutia sparty aj pravá ruská vodka z Novosibirska.

Bolo to strašné poznanie! Prvú noc na Garde som celú pregrcal, ani neviem kde. Jedinou oporou mi bola Jelena. Tak sa volala ďalšia absolventka jadrovej fyziky, ktorá mi pomáhala udržať hlavu nad záchodom. Mala dvadsaťpäť rokov a zachránila mi život hneď v prvý deň, keď som sa stal vysokoškolákom.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

Bežíme

Skôr, než sa to začalo

Jelena