￼

￼

MRCHA HNUSNÁ

© D. Budzak 2019

ISBN 978-80-972483-4-5

￼

DEŇ NIEKEDY NA ZAČIATKU. NAZVIME HO PRVÝ.

(Postavy si treba domyslieť. Azda to nebude také ťažké.)

•

Čo by som tak o sebe povedal...

Mám šesťdesiatdeväť rokov. Ale veľa ľudí hovorí, že na svoj vek nevyzerám.

Hovoria, že vyzerám starší.

Som dôchodca, ale občas pracujem. Na vrátnici v peknej sklenenej budove. Ako strážnik. Keď mi zavolajú.

Mám rád Led Zeppelin a Bruna Marsa. Zeppelin mám rád, lebo je to dobrá hudba, a Bruna Marsa, lebo v jeho videoklipoch sú vždy super baby. Sledujem to na internete, keď som v robote. Doma internet nemám. Chystám sa s tým niečo urobiť.

Bývam sám. Teda – býval som, kým sa ku mne nenasťahovala.

„Hovoríš o mne?“

„Hej, hovorím o tebe!“

„A hovoríš o mne pekne?“

„Kto už by o tebe mohol hovoriť pekne?“

„Ty by si mohol. Starám sa o teba, stále som pri tebe, aby sa ti nič nestalo...“

„To je síce pravda,“ zadíval sa muž na pekné počerné dievča. Nežne sa na neho usmievala.

„Aj dobre vyzeráš. Pravda je,“ pochválil ju.

„Tak prečo mi tak škaredo hovoríš?“

„Čo sa ti nepáči na Mrcha hnusná?“

„Nič sa mi na tom nepáči! A máš šťastie, že ťa mám rada.“

„Veď to! Že ma máš rada.“ Povzdychol si. „A ako by si chcela, aby som ťa volal? Zlatíčko? Alebo nejako inak?“

Chlap je známy svojou nevrlou povahou. A aj svojou bezhlavou odvahou. Sotva by sa našiel niekto, kto by ho neštval a na kom by sa nevŕšil. A toto krásne stvorenie, ktoré sa k nemu pred časom nasťahovalo, musí znášať jeho vrtochy tiež.

„Tak ako by si chcela, aby som ťa volal, há? Mrcha hnusná!“

„Jednoducho. Tak pekne ako všetci ostatní. SMRŤ.“

Starec sa nahnevane pozrel jej smerom.

„Smrť, Smrť. To je hlúpe!“

„A čo sa ti na tom nepáči?“

„Priveľa spoluhlások. Vlastne samé spoluhlásky. Počúvaš sa ty niekedy, keď so sebou hovoríš?“

„Chrobáčik, ja sa nepočúvam. Mňa počúvajú!“

Čiernovláska pohodila hustou dlhou hrivou, domiešala vajíčka v praženici a spolu s kávou ich položila pred nevrlého chlapa.

„Daj si. Robí mi to radosť starať sa o teba. Čo budeme dnes robiť?“

„Ty máš predsa roboty dosť nie? Smrť sa nemôže flákať! Nechcela by si na chvíľu vypadnúť?“

„Delegovala som svoje povinnosti na podriadených. To je síce hlúposť, ale tak sa to hovorí.“ Nežne a láskavo usmieva: „A nie, nechcem od teba vypadnúť. Tak kam pôjdeme?“

Dívam sa na ňu a rozmýšľam, že na rozdiel od iných ženských táto už asi odo mňa neodíde. Teda aspoň kým nepreletím červičou dierou do iného vesmíru.

„Ja mám dnes len dve veci. Musím si ísť pre dôchodok a konečne si kúpiť ten internet, nech ho mám aj doma.“

Je to tak. Zepeplin si môžem pustiť kedykoľvek. Mám vinylové platne, kazety aj cédečka, samý Zeppelin. Ale tie baby vo videoklipoch Bruna Marsa treba vidieť. Teda kým ešte vidím vo farbe.

„Kam najprv?“

„Tak asi najprv ten internet. Čo povieš, Mrcha hnusná?“

„Nehovor mi tak! Lebo sa naštvem.“

„Tak to by som nerád. S takou peknou babenkou by som radšej iné veci.“

„Máš na mňa chuť?“

„To akože už prišiel môj čas?“

„To nie, ale keby si si ho chcel skrátiť...“

„Kašli na to. Počkáme ešte. Teraz ideme pre ten internet a dôchodok.“

Muž a krásna žena v čiernom vyšli von na ulicu. Jeho vidno, ju nie. On sa s ňou rozpráva a počuť ho, a aj ona sa s ním rozpráva, ale ju nepočuť. Vidieť však šesťdesiatdeväťročného chlapa, ktorý vyzerá oveľa starší, ako ide po ulici a rozpráva sa akoby sám so sebou, nie je nič zvláštne. Možno sa niektorí len pousmejú a niektorí ho aj vysmejú. Niekedy tým naštvú jeho neviditeľnú a nepočuteľnú spoločníčku. Vtedy zvyčajne dostanú srdcový záchvat, mozgovú príhodu, v lepšom prípade ich zrazí kamión a trpia menej.

V družnom rozhovore vošli do obchodu, o ktorom muž predpokladal, že v ňom kúpi internet.

Mladík za pultom nemal náladu na školenie o internete, a dokonca ho ani nepobavilo, keď mu starý muž povedal, že by tie internety potreboval tri. Jeden do kuchyne, jeden do obývačky a jeden do hosťovskej, pretože myslel aj na svoju novú podnájomníčku.

Ignoroval zákazníka ako nejakého debila, ktorý ho okráda o čas.

„Škrábnem ho?“

„Čo ja viem?“

Mladík sa díval na polovičný dialóg a začalo ho pučiť od smiechu.

„Ale môžem na neho aj dýchnuť.“

„Dýchnuť nie. To už by bolo priveľa.“

„Dedo! Vám už načisto drbe alebo ste stratili smer do starobinca?“

„Vieš čo? Škrábni ho!“

„Ale môžem na neho aj dýchnuť!“

„Stačí, keď ho škrábneš!“

Mladík prepukol do neskrývaného pohŕdavého smiechu nad starcom, ktorý kdesi vyliezol z hrobu a zavadzia mladosti v rozkvete. Nemohol vidieť, ako k nemu pristúpila krásna čierna dievčina, vystrela ruku, roztvorila dlaň pod jeho bradou a prstami – akoby prebehla po strunách harfy – ho poškrabkala na podbradku.

Ešte chvíľu sa mladík smial. No, chvíľu – možno pol sekundy. Potom sa zrazu chytil za hrdlo a vytreštil oči. Niečo ho začalo dusiť a on očividne začal zápasiť o život so smrťou.

„A nemám aj dýchnuť?“

„Nie, škrábnuť stačí.“

„Ako chceš.“

Mladík sa zvalil na zem. Zo skladu pribehol vedúci. Okamžite siahol po telefóne a zavolal záchranku.

Muž sa díval na scénu pred sebou. Čo bolo treba, bolo vybavené, a preto sa obrátil na vedúceho, ktorý bol v šoku.

„Prosím, teraz by som chcel tie tri internety. Do kuchyne, do obývačky a do hosťovskej. Mám totiž návštevu, ktorá sa nechystá tak rýchlo preč.“

„Človeče, vy nevidíte, že ten mladý zomiera?“

„Ále, nezomiera, len ho to tak škráblo.“

Muž nepochodil. Panika a boj o život mladíka vyradili celý obchod z prevádzky.

„Nemal som ťa poslúchnuť.“

„S tým škrábnutím?“

„Hej. Teraz už mi ten internet nepredajú a ako sa tak kukám na hodinky, aj poštu zavreli a nemôžem ísť ani po dôchodok.“

„Som ti vravela, mohla som na neho dýchnuť.“

„Ale, daj pokoj. Dýchnuť, dýchnuť.“

„Čo budeme robiť?“

„No čo, pôjdeme domov. Pustím si Led Zeppelin a pokecáme.“

„To znie super! O čom?“

„O živote.“

„Tak to je ešte lepšie. O tom ja veľa neviem. A zajtra čo budeme robiť?“

„No, zajtra sa opäť pokúsime kúpiť ten internet a vyzdvihnúť dôchodok. Kým, pravdaže, opäť niečo neposerieš a niekoho neškrábneš alebo na neho nedýchneš.“

„Ja ťa mám tak rada.“

„Ja teba nie! Mrcha hnusná!“

„Nehovor mi tak, prosím...“

„Dobre. Ale aj tak ti vravím – je tam veľa spoluhlások. Samé spoluhlásky.“

eS, eM, eR, Ťé...

Každý deň inak,

a pritom dokola stále to isté.

DRUHÝ DEŇ

Nerád to opakujem. Najmä keď sa ma pýtajú. Áno, áno, mám šesťdesiatdeväť rokov a, áno, áno, viem, že vyzerám na viac. Je pre vás toto fakt dôležité?

Viete, čo je dôležité? Že nás klamú a podvádzajú! To je dôležité!

Najväčšie klamstvo a podvod je, keď vám predajú nejakú novú elektrickú hlúposť, bez ktorej určite nemôžete žiť. Vy si to nadšene kúpite, prídete domov, zapojíte a potom – potom?! Potom to nefunguje! A viete, prečo to nefunguje?! Pretože batérie nie sú súčasťou balenia!

Rozumiete? Oni vám predajú niečo, čo je na baterky, ale baterky nie sú súčasťou balenia!!!

„Počúvaj! Nechcem ťa brzdiť v spravodlivom hneve. Ale ty vieš, kto som, a z centrály som dostala esemesku, že možno mám byť pri tebe v pohotovosti.“

„V pohotovosti? To akože...“

„No hej. Akože... Keď sa takto rozčúliš kvôli baterkám, ktoré nie sú súčasťou balenia, mala by som ťa... Ako to hovoríte? Klepnúť?“

„To by si mi urobila?“

„Nie, ale prečo tomu hovoríte klepnúť, pepka? Prečo pepka?“

„Lebo je tam samohláska. Vlastne dve.“

„Jasné, v mojom mene, ktoré ty tak neznášaš, nie je ani jedna.“

„Ako vravíš. V mene Smrť nie je ani jedna samohláska. Zato v tom, ktorým ťa volám ja, je ich niekoľko. No, naschvál, počítaj so mnou – Mr-cha hnus-ná! Jedna, dve, tri!“

„Ešte raz ma tak nazveš, tak odpoviem do centrály na ichesemesku, nech to považujú za vybavené.“

Bože, aká je krásna, keď sa takto rozohní. Tie čierne vlasy jej poletujú okolo hlavy, keď ňou krúti zo strany na stranu. A tá postava! Tá postava!

„Čo sa tak dívaš?“

„Nič, nič.“

„Keď nič, tak nič. Aj tak ti vidím do hlavy. Ale nechajme to. Čo budeme dnes robiť?“

„Včera sme nestihli ani kúpiť internet, ani vyzdvihnúť dôchodok. Tak to dnes už musíme urobiť.“

„No super! Len sa prezlečiem a ideme. Hneď som tu, ty môj bujný dedulo...“

„Nehovor mi dedulo!“

„Nehovor mi Mrcha hnusná!“

Stáli oproti sebe a zlostne sa na seba dívali. To, kto má navrch, bolo jasné aj so zatvorenými očami. Ale to, kto má koho rád, bolo jasné aj so zapchatými ušami.

„A dobre sa obleč! Všade zúri chrípka.“

Len čo to povedala, zazvonil zvonček vchodových dverí.

„Otvorím!“

Starý muž sa otočil ku vchodovým dverám a krásna, večne mladá deva, ktorú všetci volajú Smrť, sa vybrala prezliecť sa do šatníka.

„Amigazo, amigo mio!“

Chlap s fičúrskymi fúzikmi sa vrhol smerom k starému mužovi, objal ho a chystal sa ho vrúcne pobozkať. Taká južanská ohnivosť. Vtom sa zvnútra bytu ozval výkrik silnejší ako rozkaz: „Nechaj ho tak! Nepribližuj sa k nemu!“

Za mužom a novoprichádzajúcim hosťom stála čiernovláska. Rozkročená pevne, len v kratučkých a tenučkých nohavičkách. Podprsenku si už nestihla obliecť. Ruky mala predpažené, akoby sa snažila odraziť útok, a zopakovala: „Nechytaj sa ho!“

„Muerte! Muerte mio!“

Chlap v okamihu preniesol svoj pohľad zo starca na nádhernú a polonahú čiernovlásku, ktorá s predpaženými rukami, medzi ktorými sa vzpierali nahé prsníky, ovládala situáciu pred sebou. Mala vystreté dlane a prsty z nich trčali ako ostré šípy.

„Nepribližuj sa k nemu!“ syčala pomedzi zaťaté zuby.

Nevedel som, čo si mám o tom myslieť, ale Mrcha bola jediná bytosť, ktorej som veril. Aj keď...verte Smrti! Cúvol som pred tým fičúrom a vyhol sa jeho bozku.

Keď som sa spamätal a obzrel späť, Mrcha už mala na sebe župan a s rukami rovnako, ale tentokrát vrúcne vystretými, rázne vykročila v ústrety fičúrovi. Silne ho objala.

„Dovoľ, aby som ti predstavila svojho milovaného priateľa. Je to Španiel a všetci ho omylom považujú za ženu. A preto ho nazývajú Epidémia. Ako však aj sám vidíš, Epidemio je muž!“

„No dofrasa! Už len ten tu chýbal,“ mrmlal si starec a hosť zo Španielska mu dobre nerozumel. Preto sa obrátil na šarmantnú priateľku: „Čo povedal amigazo?“

„Nič, nevšímaj si to. Je starý a nemá rád návštevy.“

Španielovi zažiarili oči: „Ó, starý. Tak to bude isto aj slabý, však, amigazo mio?“

Vrhol vášnivý pohľad na starca. Ten sa narýchlo snažil napraviť ďalší zo svojich spoločenských faux pas.

„Potešenie je na mojej strane,“ uklonil sa, ale šikovne sa vyhol podaniu ruky, ktorú mu rozjarený fičúr natrčil.

Mrcha ho po nej rázne klepla.

„Epidemio! Epidemio! Ty si nedáš pokoj však?“

„Perdona, mi amor,“ chlapík sa aj tak načahoval po starcovej ruke, a tak ho Smrť po nej klepla druhý raz. Oveľa ráznejšie. Až zjajkol.

Sadli si okolo stola. Mrcha priniesla husté a takmer čierne španielske víno. Nevedno, kde ho vykutala, ale u Mrchy sa nebolo čomu čudovať.

„A vieš, že Epidemio je aj svetoznámy hitmaker?“

Okrem hitov Led Zeppelin a Bruna Marsa ma nijaké iné hity nezaujímajú, ale zo zdvorilosti som sa predsa len opýtal: „Áno? A ktorý hit je najznámejší?“

„No ten najznámejší Epidemiov hit je španielska chrípka!“

Obaja – Mrcha aj ten španielsky elegán, vybuchli do smiechu a objali sa.

Vzápätí sa do ich rozhovoru primiešala správa z rádia. Hlásateľka na Exprese hlásila: „Najnovšie informácie z Čiech hovoria o nebezpečnom ohnisku chrípky v Prahe. Situácia je kritická najmä v okolí Ruzyne.“

Nechápavo som sa pozrel na Epidemia.

„Ste na Slovensku a epidémia chrípky zúri v Prahe v Ruzyni?“

„Nuž, teoreticky áno. Na letisku v Prahe mi stratili batožinu. Mám v nej GPS, tak si všetci myslia, že som v Prahe. A moji podriadení sa podľa toho aj činia.“

Aj s Mrchou sa na tom družne zasmiali.

A čo je ešte horšie – objali sa!

Vtedy hlásateľka v rádiu doplnila svoje správy: „Podľa posledných informácií ide o vysoko nebezpečný kmeň epidémie, ktorému v posledných chvíľach podľahlo veľa chorých. Mnohí zomreli.“

Mrcha a Epidemio sa ihneď pustili.

„To by sme nemali.“

„Veru, to by sme nemali. Je to mimo plánu!“

Odtiahli sa od seba.

Hlásateľka pokračovala: „Podľa epidemiológov je však chrípka na ústupe...“

Len tak ledabolo sa tí dvaja chytili za ruky.

„Hlavný hygienik však varuje...“ hlásateľka dodávala stále novšie informácie.

Starec sa díval na nich. Víno bolo silné, a tak si radšej išiel navariť čaj. Akosi ho škriabalo v krku a prebehla ním zima.

Keď sa starec vrátil z kuchyne, Epidemio sa už opäť liepal po Mrche.

Vysielali ďalšie správy. Zase bláznili s tou epidémiou. Ale už to nebola chrípka. Aspoň nie normálna. Objavil sa nejaký nový kmeň.

Tí dvaja sa zabávali a starec to musel znášať. V duchu sa hneval: „Tak nielenže sa ti do bytu nakvartíruje nejaká Mrcha, ešte za ňou lozí maník, ktorý na mňa vrhá pohľady, akoby ma chcel samou láskou zožrať. Ale ju furt objíma a sápe sa po nej. Aj teraz, aha!“

Epidemio sa chcel túžobne pritúliť ku krásnej čiernovláske, ale tá ho zrazu z ničoho nič zadržala a pozorne sa započúvala do správ na Exprese. Nejaký človek z vlády hovoril, že sa bude musieť nakúpiť niekoľko miliónov vakcín, aby ochránili obyvateľstvo.

Vyskočila, akoby ju vymrštilo z dela, a zúrivo zrevala na svojho návštevníka:

„Epidemio! Tu callejera!“

Starec to už videl vo filme, použila tie isté slová. Nadáva mu do kuriev.

„Tu zurrona!“ Neprestávala na neho kričať. Toto bolo už niečo oveľa hnusnejšie.

„Ty si ma neprišiel navštíviť!“ Konečne začala hovoriť ľudskou rečou. „Ty si tu kvôli kšeftu! Ty si tu kvôli kšeftu!“ zopakovala.

„Muerte mio!“ Bol maličký, keď pred ňou padol na kolená a furt drmolil to svoje muerte, muerte.

„Ty potrebuješ, aby sa šírila nákaza a vznikali epidémie. Ale to ti je málo, čo?“ Už na neho vrešťala tak, že sa jej rozopol župan.

„A aby sa všetci z epidémie posrali, tak treba, aby niekto umrel, čo?“

Fakt bola naštvaná.

Zrazu priskočila k vystrašenému Španielovi, jednou rukou ho schytila za fajnové sáčko a druhú vystrela. Aj prsty vystrela a začala sa dlaňou blížiť k jeho podbradku.

Starec zdúpnel: „A do riti! Ona ho ide škrábnuť!“

„Ty robíš pre farmaceutické spoločnosti, však?“ Čiernovláska sipela a rukou sa stále približovala k fičúrovmu podbradku. Ten sa začal metať a odťahovať. Bolo zjavné, že už zažil, čo také škrabnutie znamená. A aj to potvrdil: „Nie! Prosím, neškrábni ma!“

„Tak hovor!“ šepkala, ale hlas mala ako ozvena v jaskyni hlboko pod zemou. Ruka sa jej zastavila tesne pod jeho hlavou.

Triasol sa. Naozaj sa bál. „Už toľkokrát si ma škrábla. Vieš, že potom vždy zmizne nejaká nákaza,“ ustrašene sa díval na jej ruku a vystreté prsty. „Kde sú tie časy?“ pokračoval. „Záškrt, cholera, kiahne... milovaná obrna! Všetko je fuč!“ takmer mu vybehli slzy.

„Aj ja musím z niečoho žiť. Tak sme sa s farmaceutmi dali dokopy. Nejaké nové kmene a tak. Pokrok nezastavíš!“ Na chvíľu sa rozjasnil, ale Mrcha ho vzápätí uzemnila: „Naštvi ma a zoberiem ti aj maláriu a ebolu!“

Pustila ho a odšmarila od seba.

„Takže ty si ma prišiel vyobjímať, aby na to doplatilo životom pár stoviek ľudí, a aby ste sa potom s farmaceutmi nabalili.“

Bolo poučné sledovať ju, Mrchu peknú, ako zametá aj s týmto autorom hitu španielska chrípka. „Akurát keby ma tak neškriabalo v krku,“ zaodŕhal starec v duchu. Aj zimnica ním prebehla. Zostalo mu nevoľno. Teda, nevoľno, fakt zle. Cítil sa, akoby skapínal.

Starec sa zviezol popri zárubni, o ktorú sa opieral, a dosadol so skrčenými nohami na zem. Ťažko dýchal. Počerná krásavica aj španielsky fičúr k nemu obrátili zrak.

„Ludwig!“ zavolala.

(Aha, zabudol som vám povedať, že sa volám Ludwig. Mrcha volala moje meno.)

„Ludwig!“ Vstala a vrhla zúrivý pohľad na Epidemia: „Ty si ho pobozkal?!“

„Ale kdeže, nepobozkal, len sme sa tak trošku...“

„Čo ste sa trošku?!“ Už ho opäť držala pod krkom, ruka pod podbradkom vystretá, prsty pripravené.

„... objali.“ Epidemio sa priznal.

Pustila ho a priskočila k starcovi. Smrť berie, ale keď chce, občas aj dáva. Začala sa rýchlo obracať, aby pomohla starému mužovi, ktorého zachvátila horúčka a lomcoval ním nejaký nový chrípkový kmeň.

Silu mala poriadnu! Preniesla ho do postele, vyzliekla a prezliekla, čosi doňho naliala, uložila a prikryla ho. Až potom si ako-tak spokojne vydýchla.

Jej návštevník sa už po špičkách zberal preč, keď mu zastala za chrbtom a potichučky povedala: „Epidemio, počkaj ešte chvíľu.“

Strnul a ona ho takmer nežne objala, otočila si ho k sebe a vystretými prstami mu ako po strunách harfy prebehla po podbradku.

„A teraz už máš aj po osýpkach v strednej Afrike!“ Vyhodila chripiaceho fešáka von za dvere.

Videl som to všetko z postele cez pootvorené dvere. Lebo rovnako rýchlo, ako ma tá nákaza schvátila, tak rýchlo sa mi vďaka Mrche aj polepšilo.

Ale nie tak, aby som dnes už mohol stihnúť ísť kúpiť ten internet a po dôchodok.

Tak nič, skúsime zajtra. Teraz sa mi chce spať.

Škoda, že je Mrcha to, čo je. Mohli by sme spať spolu.

Každý deň je v podstate rovnaký, pretože každý deň sa niečo poserie.

TRETÍ DEŇ

Všetci klamú. Aj ja. Toto nie je deň tretí. Vlastne ani neviem, ktorý deň to je, ale budem mu hovoriť deň tretí.

Po návšteve toho fešáka Epidemia, autora hitu španielska chrípka, to so mnou vyzeralo všelijako. Vôbec to neprešlo z večera do rána, ako som si myslel.

„A to si predstav, že kým k nám ten sviniar prišiel, zazvonil na všetky dvere v baraku, že im ide zavinšovať veselé sviatky, a každého vystískal. Celý barak bol hore nohami.“

Moja krásna a nebezpečná spolubývajúca sa zase rozbehla.

„Sanitky sa nestačili točiť pred vchodom, keď odvážali ľudí do nemocnice.“

Nadýchla sa a vzápätí nežne pozrela na starca.

„Všivák jeden.“

Prisadla si k starcovi do kresla. Bolo pre jedného, ale jej útla ritka sa tam ešte vošla.

„Už ti je lepšie?“

„Oveľa, len ma už toľko neobskakuj, Mr...“

„Ani to nedopovedz! Varujem ťa!“

Hnevala sa len naoko. Objala ho okolo celej hlavy a pritúlila k nej tú svoju. Bol do nej zabalený a ťažko sa mu rozprávalo: „Keď ťa ten záchvat lásky pustí, tak už konečne musíme pre ten internet a dôchodok.“

Odtiahla sa a zadívala sa mu do očí.

„Pôjdeme von? Spolu? Super! Už som sa začínala nudiť.“

Bola vychystaná v okamihu. Napriek tomu, že sa správala ako žena, bolo to naozaj v okamihu. Typická Smrť – kráľovná okamihu.

Starec si svoju károvanú flanelovú košeľu na doma, na vychádzku a do spoločnosti len zakasal hlbšie do nohavíc, dotiahol šnúrky na topánkach a s ľahkou bundou cez plecia vyrazili.

Internet mu už fakt chýbal. Chcel ho mať čo najskôr doma, a tak sa vybrali do obchodu skratkou. Museli prejsť cez odľahlú pasáž. Povesť nemala najlepšiu.

„Ale kto už má dnes dobrú povesť?“ odpovedal sám pre seba starec v dialógu, ktorý viedol s celým svetom.

„Dobrá otázka, dedulo!“ Z výklenku v tej najtmavšej časti pasáže vykročil k starému mužovi Hnusný zločinec.

„Ludwig, toto nevyzerá dobre,“ počerná tmavovláska, ktorú Hnusný zločinec nemohol vidieť, sa s obavami dívala na nôž, ktorý ten špinavec držal v ruke.

Starec sa pozrel na hodinky.

(„Tento mi tu fakt chýbal! O pol hodiny zatvoria obchod a o hodinu poštu. Jémine! A tento tu mi bude šibrinkovať kudlou pred nosom.“)

„Škrábni ho, nemáme čas.“

„Čo ja viem? Nie som si istá.“

„Akože, čo ja viem? Kdekoho škrábneš na počkanie a teraz, keď sa ponáhľame, budeš špekulovať?“

Hnusný zločinec si prehodil ligotavé nožisko z ruky do ruky. Jednak preto, aby upútal pozornosť starca, ktorý si tu hundral sám pre seba, a jednak preto, lebo zostal akýsi nervózny.

„Dedulo, nerečni, vybaľ prachy, prepočítame to spolu a padaj, nech to máme za sebou.“

„Škrábni ho!“

„Dedulo, neser ma s tým škrabaním! Šrajtofľu, podaj mi šrajtofľu!“

Starec ho však nevnímal. Díval sa kamsi bokom od Hnusného zločinca. Iba on vedel kam. Inokedy pozorná ochrankyňa jeho zdravia a pokoja teraz stála bez pohnutia a o čomsi premýšľala. Starec cítil, ako sa mu v hlave menia priority. Pred chvíľou mu išlo o to, aby sa čím skôr zbavili tohto indivídua, a teraz, keď tá Mrcha hnusná váha, pochopil, že tým nožom by ten magor mohol narobiť v jeho bruchu divy nevídané.

„Bože, čo čakáš? Škrábni ho!“

Obaja vytriešťali oči. Hnusný zločinec na starca, ktorému asi preskočilo a rozpráva sa s duchmi, a starec zase civel kamsi do tieňa a netrpezlivo opakoval: „Tak ho už škrábni!“

Počerná krásavica však nepovedala ani slovo. Namiesto toho trochu odstúpila od starca, vybrala telefón z kabelky a vyťukala doň číslo. Potom zdvihla ukazovák do vzduchu, aby svojmu obľúbencovi naznačila: Počkaj! Po chvíli začala hovoriť. Ticho a sústredene. Starec naťahoval uši, ale nič nerozumel. Len jedno slovo, vlastne dve, možno tri: „Áno, zostanem na linke.“

„Ale ten magor predo mnou asi nepočká! Tak ho už škrábni!“

Hnusný zločinec bol načisto zmätený. Dedulo pred ním pôsobil akoby sa ho prepadnutie ani netýkalo, a tak sa rozhodol pritvrdiť. Urobil krok k starcovi. A potom ešte jeden. Všimol si, že ten starý blázon ho konečne zaregistroval a urobil krok späť. Ale stále sa na neho nedíval priamo, len akoby úchytkom.

Buď je ten starý magor škuľavý alebo ma fakt nevidí.

Starec však urobil ďalší krok späť.

Takže ma vidí.

„Vybaľ prachy a padáme.“

Dedo však žiadne peniaze nevybral. Namiesto toho neveriacky sledoval, ako pokojne jeho krásna spoločníčka telefonuje. Inokedy, keď sa mu niekto čo i len vysmial na ulici, namierila na neho dvadsaťtonový kamión a zahlušila ho na mieste. Teraz, keď ho ide ten zločinec vypitvať svojím hnusným žabykláčom, ona si telefonuje!

Starec urobil ďalší krok vzad.

KONIEC UKÁŽKY

Table of Contents

Obálka

Deň niekedy na začiatku. Nazvime ho prvý.

Druhý deň

Tretí deň