LINDSAY HARRELOVÁ

ŠEPOT PAPIERA A ATRAMENTU

Ukážka z elektronickej knihy

Original title: Lindsay Harrel: THE SECRETS OF PAPER AND INK

Copyright © 2019 by Lindsay Harrel

Published by an arrangement with Thomas Nelson,

a division of HarperCollins Christian Publishing, Inc.

Cover design by Erin Seaward-Hiatt

Cover artwork: © Tara Moore/Getty Images, iStockphoto

Translation © Barbora Al Zafari, 2020

Slovak edition © Fortuna Libri, Bratislava 2020

Vydalo vydavateľstvo Fortuna Libri.

www.fortunalibri.sk

Redakčná a jazyková úprava Otília Škvarnová

Prvé vydanie

Táto kniha je fikcia. Mená, postavy, miesta a udalosti sú buď výtvorom autorovej fantázie, alebo sú použité fiktívne, a preto akákoľvek podobnosť so skutočnými živými alebo mŕtvymi osobami, obchodnými spoločnosťami, udalosťami či miestami je úplne náhodná.

Všetky práva vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani rozširovať akýmkoľvek spôsobom, či už elektronicky, mechanicky, fotografickou reprodukciou, alebo inými prostriedkami, bez písomného súhlasu majiteľov práv.

ISBN 978-80-8142-990-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Venujem Kentovi Walkerovi.

Ocko, vždy si tu bol pre mňa, vždy si vo mňa veril, vždy si mi bol vzorom, ako sa má muž správať k žene, ktorú miluje, a starať sa o ňu. Milujem ťa viac, než dokážem vyjadriť slovami.

„Niet väčšej agónie, než niesť v sebe nevypovedaný príbeh.“

MAYA ANGELOU

PROLÓG

Edward,

pozdravujem Ťa, môj nový listový priateľ. Musím oceniť Tvoj nápad používať túto dieru v strome na vymieňanie si odkazov. Som Ti taká vďačná, že sa so mnou delíš o toto výnimočné tajomstvo. Je pekné mať priateľa. Ostatné deti si o mne myslia, že nie som ozajstná dáma, pretože radšej leziem po stromoch, než vyšívam. Teší ma, že nie si ako ony.

Srdečne

Emily Fairfaxová

* * *

Edward,

neuveríš, čo sa dnes stalo. Kým som čakala, kedy sa vrátiš zo štúdií, vyliezla som na strom vyššie než kedykoľvek predtým, dokonca až na mohutný konár prevísajúci ponad vodu, kde zvyčajne sedávaš a vyvolávaš vo mne strach z výšky, a zostala som taká hypnotizovaná morskými vlnami, že som sa pošmykla a takmer som spadla. Som si istá, že na také dobrodružstvo by bol hrdý aj kapitán Nathaniel Pike (pokiaľ by, samozrejme, bol niečím viac, než len postavou z našich obľúbených príbehov). Ak by ma videla mamička, určite by mi na to niečo povedala, aj keď v kútiku duše verím, že sa jej moje pestvá páčia.

Od dievčaťa na strome

Emily

* * *

Edward,

ďakujem Ti za odkaz aj za novú knihu, ktorú si mi tu nechal na čítanie. Už sa neviem dočkať, kedy sa do nej ponorím a dozviem sa niečo viac o Amerike. Zdá sa, že je to divoká krajina, plná dobrodružstiev, kde ľudia nie sú tak veľmi zviazaní konvenciami. Myslím si, že by som ju rada jedného dňa spoznala. Chcel by si tam ísť so mnou?

Tvoja priateľka

Emily

* * *

Edward,

nemôžem uveriť, že si už tri mesiace preč (v diere stromu Ťa preto čaká celá kopa listov), no už teraz sa teším na vianočné prázdniny a na Tvoj návrat.

Pokračujem vo svojom vzdelávaní a čítam neskoro do noci vždy, keď sa mi to podarí, takže už predo mnou nebudeš mať taký náskok. Pravdepodobne nikdy nebudem mať možnosť ísť na takú vynikajúcu školu ako Ty, ale to neznamená, že Ťa nechám len tak ľahko vyhrať! Priprav sa, že si po Tvojom návrate budeme merať vedomosti, priateľ môj.

S láskou

Emily

* * *

Edward,

zajtra odchádzam, aby som začala novú etapu svojho života ako guvernantka. Nie som tým nadšená, taký je však osud dievčat, ktorých otcovia sú chudobní reverendi. Som na seba hrdá, že už v tomto veku začnem zarábať. Keď si v Oxforde, tu doma je dosť pusto, takže sa teším, aké vzrušujúce zážitky mi moja nová skúsenosť prinesie.

Moja sestra je už dva roky preč z domu. Veríš tomu? Mamička venovala všetok svoj voľný čas môjmu vzdelávaniu. Naučila ma všetko, čo vie ona. A stále mi kladie na srdce, aby som mala na pamäti, že to, čo ostatní vnímajú ako moje chyby, môže byť mojou najsilnejšou stránkou.

Och, ako sa len modlím, aby to bola pravda!

Neviem, kedy sa opäť osobne stretneme, no azda si predtým aspoň nájdeš tento list. Pri každom návrate domov sa hneď budem náhliť k stromu, aby som zistila, či si mi nenechal nejaký odkaz.

Obľúbila som si tento náš spôsob komunikácie. Si pre mňa väčšou výzvou a poznáš ma lepšie než ktokoľvek v mojej minulosti či budúcnosti.

Navždy Tvoja priateľka

Em

* * *

Edward,

moja mamička je preč. A sestra tiež. Obidve si zobrala cholera. Môj život už nie je, čím býval. Otec je iba vlastným tieňom, a tak som sa vrátila domov, aby som sa oňho mohla starať.

Začala som písať viac, nielen listy. Každú noc sedím za pracovným stolom a vylievam si svoju bolesť na papier. V mojom vnútri sa nazbierali rôzne príbehy a prosia o vyslobodenie. Tak som poslúchla.

A našla som si aj dôvod na radosť – Teba, najdrahší Edward.

Pretože Ťa milujem.

Myslím si, že to vždy bolo tak, odkedy si mi v jedenástich povedal, že iné dievčatá sú nudné a Ty si oveľa radšej v mojej prítomnosti. Vyšplhal si sa na strom a vyzval ma, aby som Ťa nasledovala. Tak som to spravila. A išla by som za Tebou kdekoľvek, keby si ma o to požiadal.

Veľmi dobre však viem, že to sa nikdy nestane.

Nikdy sa Ti nebudem môcť zdôveriť so svojimi citmi. Takže toto je jediný môj list, ktorý si nenájde cestu do nášho stromu. Keby som to však nedala najavo aspoň týmto spôsobom, zrejme by som praskla.

A tak tie slová kladiem na papier a moja láska k Tebe zostane tajomstvom, ktoré budem navždy skrývať, navždy bude spojené iba s papierom a atramentom.

Úprimne naveky Tvoja

Em

1

SOPHIA

Keď mala čas vyplnený aktivitami, tri mesiace jej prebehli ako nič. No posledných deväťdesiatdva dní sa v živote Sophie Barrettovej vlieklo vo vytrvalej monotónnosti. Strávila ich na gauči, zabalená v deke, driemaním či čítaním svojich obľúbených románov alebo na nespočetnom množstve terapeutických sedení.

Chvalabohu nastal deň číslo deväťdesiattri a v tej chvíli Sophia stála pred dverami svojej kancelárie. Uhladila si čerstvo vyžehlené sako, vyrovnala pás na taške od počítača prehodeného cez plece a zhlboka sa nadýchla. Konečne vytúžený návrat do normality. Trasúcou rukou potlačila dvere číslo 608 a dokorán ich otvorila.

Keď vošla dovnútra, snažila sa čo najpresvedčivejšie tváriť, že je ešte stále tou silnou, sebavedomou ženou, ktorej životnou misiou je pomáhať druhým prekonávať bolesti.

Vstupná hala ako zvyčajne voňala levanduľou. Aj výhľad z okna na centrum Phoenixu za sekretárkiným pracovným stolom bol ten istý. A fontána na stene po pravici jej ešte stále dokázala upokojiť nervy.

Napriek tomu mala nejasný pocit, že sa niečo zmenilo. Možno to bola práve ona.

Sekretárka Kristin vykukla spoza veľkého pracovného stola. „Si späť!“ zvolala, zložila si slúchadlá z uší a bežala ju objať. „Chýbala si nám.“

„Mne chýbalo byť tu.“ Sophia s úľavou vydýchla, hoci si ani neuvedomila, že zadržiava dych.

„Máš ostrihané vlasy!“ Kristin naklonila hlavu, a sústredene žujúc žuvačku, študovala Sophiin účes. „Veľmi sa mi to páči.“

„Ďakujem.“ Sophia sa automaticky dotkla skrátených prameňov, ktoré jej teraz ledva siahali po plecia. David vždy mal rád jej dlhé vlasy. „Už bol čas na zmenu,“ dodala.

Kristinin úsmev sa zmenil na ľútostivý. Stisla Sophii ruku. „Dobre, že si späť. Doktorka Beckmanová sa tu ide bez teba zblázniť.“

„Som si istá, že Joy moju neprítomnosť prežila bez ujmy.“

„Určite nie. O tom hádam nepochybuješ.“

Sophia sa otočila a zbadala svoju najlepšiu priateľku stáť vo vstupnej hale, s rukami v bok. Joy Beckmanová merala sotva 150 centimetrov, no to, čo jej nebolo dopriate na výške, nahradila osobnosťou. Od šibalskej blond hrivy až po extravagantnú bižutériu a oblečenie výrazných farieb sa nedalo pochybovať, že Joy je za každých okolností sama sebou. Sophia, naopak, sa omnoho lepšie cítila v čiernych nohaviciach a krémovej blúzke, spokojná s tým, že nevytŕča z davu.

Napriek rozdielom a takmer desaťročnému vekovému rozdielu bola Joy pre Sophiu viac priateľkou či staršou sestrou než šéfkou.

„Ahoj.“ Sophia k nej podišla a objala ju. „Nebol to predsa môj nápad sedieť tri mesiace doma. To ty si ma poslala do vyhnanstva.“

Joy prevrátila oči. „Ale no tak. Radšej ti ukážem tvoj dnešný program.“ Zazvonil telefón. „Kristin, môžeš to, prosím, zdvihnúť?“

„Samozrejme.“ Kristin si opäť sadla za stôl a nasadila si slúchadlá. „LifeSong Women’s Counseling. Ako vám môžem pomôcť?“

Sophia nasledovala Joy krátkou chodbičkou do jej kancelárie. Zdvihla fotografiu, ktorá stála v rámčeku na jej preplnenom pracovnom stole. „Dala si si urobiť nové fotky,“ konštatovala. Na tejto radostne sedela uprostred piatich psov.

„Nemohla som mať predsa fotky bez Liona. Dotklo by sa ho to.“ Joy jej vzala fotku z ruky a letmo sa na ňu pozrela. V kútiku úst sa jej objavil úsmev.

„Lion je starý, deväťročný malý pes s jedným okom, ktorého si zachránila. Myslím si, že sa ho len tak niečo nedotkne,“ poznamenala Sophia a usadila sa do kresla oproti Joy, ktorá sa zošuchla na stoličku za pracovným stolom. „Naplánovala si mi dnes nejaké stretnutia? Nebola som si istá, či sa rozhodneš vrátiť mi mojich klientov, alebo ich už necháš Veronice.“

Hoci sa za tie tri mesiace stretávala s Joy mimo kancelárie aj niekoľkokrát do týždňa, Joy zakaždým odmietla hovoriť o práci. Bola presvedčená, že by bolo pre Sophiu stresujúce počúvať, čo všetko zameškáva.

Joy sa začala prehrabávať v papieroch, až nakoniec našla ten správny. „Poslala som ti to mailom,“ povedala, „ale myslím si, že by sme sa o tom mohli krátko porozprávať aj osobne, kým zase naskočíš do zabehaných pracovných koľají.“

Sophia si zobrala papier z jej rúk a pri pohľade naň zdvihla obočie. „Na zozname je iba jedno meno.“

„Mala by si začať zľahka.“ V snahe nájsť správne slová si Joy hrýzla spodnú peru. „Ešte stále si nie som istá, či si už pripravená. Tri mesiace nie je taký dlhý čas.“

„Tri mesiace je viac než dlho. Len som sa váľala na gauči a ty to dobre vieš.“ Sophia sa veľmi snažila, aby tá veta nevyznela ako obvinenie, no aj tak svoj tón neustrážila.

„Nikto nepovedal, že máš ten čas tráviť flákaním sa.“

„Tak to nebolo.“ Priateľkin ostrý pohľad Sophiu podráždil, no potom zmierlivo dodala: „Asi máš pravdu. Čiastočne.“ Spočiatku bolo ťažké vyrovnať sa s faktom, že sa na prvé výročie Davidovej smrti psychicky zrútila, a to rovno medzi regálmi v potravinách. Nejako sa jej podarilo celý rok to držať v sebe. Popieranie môže mať mnoho fáz a pohľad na značku Davidovho obľúbeného drahého proteínového prášku v nej proste niečo spustil.

Bolo jej trápne, keď si vybavila v pamäti, ako postupne brala do rúk každú jednu nádobu toho prášku, odskrutkovala veko, vysypala jej obsah na dlážku a neprestala, až kým sa vzlykajúc neváľala v kope prášku a prázdnych obalov.

Netreba asi hovoriť, že do toho obchodu sa viac nevrátila, hoci sa riadne ospravedlnila a zaplatila za všetko, čo spôsobila.

Po tej udalosti bol pre ňu kontakt s kýmkoľvek iným než s mamou, s Joy a so Cindy – s terapeutkou, ktorá jej pomohla dostať sa z toho najhoršieho, príliš náročný. Považovala za jednoduchšie ponárať sa do svojich obľúbených kníh a prijať rozsudok v podobe trojmesačnej platenej dovolenky.

Pre mnohých ľudí by bolo také rozhodnutie viac než prijateľné. No väčšina z nich sa nesnažila zabudnúť na mŕtveho snúbenca a všetky komplikované pocity po jeho smrti, ktoré v Sophii ešte stále rástli, teraz dokonca ešte viac, hoci od tej automobilovej nehody prešiel už rok.

„Nesúdim ťa,“ stlmila tón Joy. „Len sa o teba bojím. To dobre vieš. David ti ublížil. Keď zomrel, pochovala si všetky pocity hlboko vo svojom vnútri a snažila si sa predstierať, že ťa jeho smrť nijako neovplyvnila.“

V poriadku. Presný opak toho, čo sa šesť rokov učila v škole, nehovoriac o nespočítateľných hodinách praxe. „To všetko viem. No terapia so Cindy je presne to, čo som potrebovala, aby som sa preniesla cez minulosť. Už mi je lepšie.“

Popravde bolo by jej lepšie, keby sa konečne dokázala naučiť opäť stáť na vlastných nohách. A súčasťou toho bolo čeliť svetu tam vonku. „Potrebujem to tu.“ Sophia rukou ukázala okolo seba. „Potrebujem sa vrátiť do známeho priestoru. Zamestnať sa niečím.“ Pomáhať iným ľuďom. Mama jej vždy vravela, že je to ten najlepší spôsob, ako sa prestať zaoberať iba sebou. A Sophia už bola príliš unavená zo zaoberania sa sama sebou.

Joy si pošúchala čelo. Bolo zjavné, že ešte neskončila, a to napriek všetkým protestom, ktoré celé tie týždne až do dnešného dňa Sophia podávala. „Len mám strach, že tvoja prítomnosť tu spustí...“

„Naozaj si cením tvoju starosť o mňa, Joy. No prosím ťa, ver mi.“ Sophia vstala a vystrela sa. „Vyzerá to tak, že moja klientka tu bude už o deviatej. Mala by som teda ísť do svojej kancelárie a pripraviť sa.“ Podišla k dverám, no v nich sa ešte otočila, aby povedala: „Bohvie, či by som to bez teba prežila. Ale už som pripravená. Zvládnem to.“

Joy sa na tvári zjavil silený úsmev. „Dobre teda.“

Sophia prešla chodbičkou k svojej kancelárii a z kabelky vybrala kľúče. Odomkla dvere a zapla svetlo. Zatuchnutý vzduch svedčil o tom, že kancelária sa dlho nepoužívala a bolo cítiť stopy po jablkovo-škoricovom rozprašovači. Niekto upratal stôl. Sophia si sadla na stoličku a po prvý raz za tých pár mesiacov zapla počítač.

Oči jej behali po miestnosti, kým čakala, kedy naskočí jej e-mailová schránka. V rohu stál najpohodlnejší gauč, aký kedy mala. Pri pohľade na diplom z univerzity a certifikát profesionálnej psychologickej poradkyne s licenciou v štáte Arizona ju zalial pocit hrdosti. Nech sa udialo čokoľvek, toto jej nikto nevezme.

Napokon natiahla ruku cez stôl a zobrala do nej rámček, ktorý tam stál, odkedy tu pred piatimi rokmi začala robiť. Najprv v ňom bola rodinná fotka – len ona s mamou. Potom ju vymenila za fotografiu zo zásnub s Davidom – len štyri mesiace po tom, ako sa spoznali.

Na nej bola Sophia na Davidovom chrbte, dlhé čierne vlasy jej padali na plecia, dôverčivé svetlomodré oči mala plné lásky a objímala Davida okolo krku, kým on ju držal pod kolenami. Ten obrázok svedčil o spleti lásky a posadnutosti, ktorá v Sophii rástla od prvej chvíle, keď ho zbadala v kaviarni a on si ju nakoniec tiež všimol.

Z fotky sa na ňu dívali jeho hnedé oči. Vždy na ňu pôsobili hypnoticky, akoby on bol Sirénou a ona Odyseom. Chlapčenským úsmevom a hustými vlasmi pripomínal Patricka Dempseyho a neodškriepiteľný vkus v obliekaní svedčil o tom, že vyrástol v blahobyte.

Bezhlavo sa doňho zamilovala. Ona, chudinka Sophia Barrettová, si našla svojho princa, muža, ktorého chceli všetky ženy. Bol to však princ len navonok. Vnútri bol niekto celkom iný.

Sophia otvorila zásuvku pracovného stola a hodila do nej rámček s fotografiou. Tak. Pokrok. Potom sa pustila do prezerania e-mailovej schránky, až kým jej Kristin nezazvonila, aby ju informovala o príchode klientky.

Uf, neznášala tú nervozitu prvého dňa, ktorá jej prebehla celým vnútrom. Určite sa však vytratí, len čo dá bokom svoje emócie a sústredí sa na niekoho iného.

S hlbokým nádychom sa zdvihla a prešla do vstupnej haly, ktorá bola zároveň čakárňou. „Patty Smithová?“ spýtala sa. Vstala nenápadná, nesmelá žena, odhadom bližšie k štyridsiatke, so zvesenými plecami a s hnedými vlasmi padajúcimi jej do tváre. „Tu som,“ odvetila tenučkým hlasom.

Sophia k nej natiahla ruku. „Rada vás spoznávam. Ja som Sophia Barrettová.“

Žena sa jej pohľadu vyhla, no ruku jej podala a zamrmlala niečo na pozdrav.

Sophia ju zaviedla do svojej pracovne a ukázala na gauč. „Nech sa páči, sadnite si.“

Patty urobila, o čo ju požiadala, pričom si sadla na samý kraj gauča. Jej postava sa dala len ťažko odhadnúť, keďže mala na sebe priveľký sveter – vo Phoenixe a na konci mája! Nohami v teniskách nervózne dupkala po koberci.

Sophii zovrelo srdce. „Patty, rada by som naše stretnutia nahrávala, aby som si nemusela počas nášho rozhovoru robiť toľko poznámok,“ povedala mäkkým tónom, ako keby upokojovala malé dieťa, pričom sa uistila, že sa vyhla blahosklonnosti. „Je to v poriadku?“

Pattin pohľad vystrelil smerom nahor. „Nechcem, aby sa niekto dozvedel, že som tu bola.“

Zo spôsobu, akým vyslovila niekto, prešiel Sophii mráz po chrbte. A odrazu pochopila Pattino správanie. To, prečo tu bola, dávalo zmysel. Vedela to Joy, keď jej dala práve túto klientku? Jej priateľka predsa nemohla byť až taká krutá. Možno ju len testovala, aby sa presvedčila, či je naozaj taká pripravená, ako tvrdila.

„Nikto okrem mňa nikdy nebude počúvať tie pásky. To vám sľubujem...“ Slová sa jej zasekli v hrdle.

Patty sa neisto zahniezdila. „Tak teda dobre.“

„Výborne.“ Sophia stačila tlačidlo Nahrávanie. „Mohli by sme začať jednoducho tým, že sa trošku spoznáme. Ja som Sophia a už osem rokov robím odbornú poradkyňu, posledných päť rokov pracujem tu, v centre LifeSong. Mám mačku, ktorá sa volá Gigi, rada chodím na prechádzky do parku, keď vonku nie je priveľa stupňov, a obľubujem anglickú literatúru. A čo vy?“

Žena vydýchla. Tvárou je preletela celá škála emócií, no napokon zvíťazilo odhodlanie. „Ja som Patty. Už jedenásť rokov som vydatá za Jacka. Máme dve malé deti, Turnera a Sabrinu. Som doma s deťmi a Jack pracuje na stavbe.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PROLÓG

1