Copyright © Brooke McAlary, 2017

Poprvé vydáno jako SLOW v Austrálii v roce 2017 nakladatelstvím Allen & Unwin.

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system, without prior permission in writing from the publisher.

Internal design and illustrations by Astred Hicks, Design Cherry

Z anglického originálu přeložil Pavel Peléšek

Odpovědná redakce Kateřina Svobodová

Obálka Veronika Cágová

Sazba René Senko

Technická redakce Petr Kovář

Tisk a knihařské zpracování

Tisk Centrum, s. r. o, Moravany u Brna

Jako svou 2918. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel.: +420 515 919 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2020

Vydání první

Počet stran 264

ISBN epub 978-80-7565-721-3

Vážení manželé Novákovi,

ráda bych vás informovala, že z našeho závodu odstupuji. Zjistila jsem, že dlouhodobá snaha udržet s vámi krok nesvědčí mému zdraví, stavu mého konta, sebevědomí a schopnosti cítit se spokojená. Tuto cenu už nadále nejsem ochotná platit.

Jsem unavená, frustrovaná a zahořklá. Teď už chci jen prosté věci. Polehávat na trávě a pozorovat mraky. Jen tak se projet na pláž. Prosedět večer u táboráku na zahradě. Radovat se z probuzení života v zasazeném semínku. Zajít si do kina s rodinou. Dlouze se procházet jen tak bez cíle. Pro zábavu něco napsat rukou. Nezahltit si víkend sportováním, večírky, aktivitami, událostmi a místy, která prostě musím navštívit a vidět.

Je zcela zjevné, že bych dalším soupeřením s vámi o víc přišla, než získala, a že je pro mě má dosavadní role neudržitelná.

Tento dopis tedy považujte za oficiální výpověď s okamžitou platností.

S pozdravem

ÚVOD

Před šesti lety jsem měla snad všechno, co jsem si mohla přát. Úžasného manžela, divokou a překrásnou jednoroční dcerku, byla jsem těhotná s naším druhým dítětem, vlastnila jsem docela úspěšnou značku ručně vyráběných šperků, renovovali jsme dům a zrovna jsme přijeli ze zámořské dovolené.

V životě jsme měli plno všeho, po čem jsme dosud toužili. A já jsem byla naprosto na dně.

Ano, měli jsme plno všeho. Plno věcí. Dvojitou garáž plnou až po strop, takže se do ní žádné auto nikdy nevešlo. Skříně plné oblečení, které jsem nesnášela (a nikdy nic pořádného na sebe!). Police přecpané tolika hračkami, že by zabavily celou školku.

Ale v životě jsme měli i plno jiných věcí: dluhů, nervů a stresu. Život byl hektický a uspěchaný. Plný plánů a závazků, bez smysluplných vztahů a bez spokojenosti.

Místo toho, abychom se zamysleli nad svými prioritami nebo zdrojem naší nespokojenosti, nabrali jsme si ještě více práce. Přidali víc položek na nákupní seznam, na seznam povinností a cílů. Kupovali jsme čím dál víc věcí, na které jsme neměli. Kopali jsme si pod sebou hlubší a hlubší jámu, jen aby na tom náhodou Novákovi od vedle nebyli lépe, a vůbec jsme si neuvědomili, že se z nás stávají zrovna takoví Novákovi.

Když se narodilo naše druhé dítě, diagnostikovali mi těžkou poporodní depresi. I v nejlepším jsem fungovala sotva jako robot: věcně, chladně, bez jakýchkoliv emocí. V nejhorším to byla noční můra, byla jsem vzteklá, zahořklá, smutná, protivná, a dokonce jsem pomýšlela na sebevraždu.

Pamatuji si, jak jsem seděla u své psycholožky a vyprávěla jí, co se mi včera přihodilo a jak mě přepadla úzkost pokaždé, když jsem přestala něco dělat. Tehdy se na mě podívala a řekla: „Nenapadlo vás někdy toho prostě dělat míň? Co takhle trochu zpomalit?“

Dělat toho míň? Zpomalit? To myslí vážně? Míň je dobré pro slabochy, pomaleji je pro padavky a nudné patrony. Průměrné! Chabé! Obyčejné! To já, prosím pěkně, nejsem, abyste věděli, a skoro mě i urazilo, že si to o mně myslí.

Ale ta myšlenka ve mně zakořenila. Pár dní to trvalo, ale jednoho dne, když jsem si zoufala nad množstvím věcí, které musím udělat, být a mít, jsem si to konečně připustila jako možnost. Dělat míň? Zpomalit? Tak dobře. Možná. Ale jak?

Přirozeně jsem se nejprve obrátila na Google a našla blog Lea Babauty Zen Habits – Zenové návyky. Tam jsem se dočetla o muži, který převrátil svůj život úplně naruby tím, že si vybíral méně. Tvrdil, že když se zbavil všeho nadbytečného, co jeho osmičlenná rodina za ty roky nashromáždila, výrazně se mu zlepšilo zdraví, cítil se šťastnější, dařilo se mu lépe v práci, doma, v rodičovských povinnostech, v hospodaření s financemi i v sebevědomí. Byl to přesvědčený obhájce života s málem a nebyl v tom sám. Našla jsem další stránky, kde doslova miliony lidí tvrdily totéž, říkaly ne, dělaly méně a vlastnily méně. Někteří dokonce říkali, že tento život s málem věcí, málem stresu, málem povinností a málem tlaku ve skutečnosti vlastně znamená, že mají víc: víc času, energie, svobody, radosti, zapojení, smysluplnějších vztahů i zdraví.

Když jsem pozdě večer seděla ve své zaneřáděné pracovně jen při modrém světle monitoru, moje rodina spala ve vedlejší místnosti a vedle mě mi stydla káva, došlo mi, že bych ráda byla jednou z nich. Chtěla jsem najít plnější život na druhé straně mála.

Celý následující rok jsme s manželem Benem uklízeli s takovým zápalem, s jakým jsme dřív nakupovali. Seznam věcí, které jsme ten rok z domu vyklidili, měl přes 20 tisíc položek (ano, zapisovala jsem si je) a v následujících letech jich ještě mnoho tisíc přibylo. (Přestala jsem je sledovat, protože se z toho stávala nová posedlost věcmi, i když odlišná.)

Postupně jsme zavedli i další změny a díky tomu, že jsme se učili říkat ne, dělat méně a odpočívat, jsme znovu měli o víkendech čas. Zkrotili jsme bezmyšlenkovité utrácení tím, že jsme porovnávali to, co chceme a co skutečně potřebujeme. Začali jsme přehodnocovat význam spokojeného života a vytvářet si dlouhodobé plány na podnikání a bytí vlastním pánem. Vděk a život v přítomnosti nám pomohly znovuobjevit spokojenost. A postupem času jsme si uvědomili, že nechceme, aby z nás byli Novákovi. A že je vlastně nemáme nijak zvlášť rádi. Takže ne, děkujeme. A i když ještě nejsme dokonalí a pořád se učíme, nikdy jsme nebyli spokojenější.

Zbavili jsme se tím mnoha věcí, stresu, úzkosti a nespokojenosti. Na oplátku jsme získali spoustu času, místa, zábavy a kreativity. Těšíme se lepšímu zdraví, vztahům, spánku i dobrodružstvím. Pracujeme na volné noze, což s sebou sice přináší jisté nevýhody, ale výhodou je větší flexibilita, svoboda, více času a větší chuť k práci.

Abyste si nemysleli, že se tu jen naparujeme, mějte na paměti toto: ulehčilo nám zpomalení a zjednodušení život? Ani ne. A rozhodně ne ze začátku. Náš život je možná prostší, ale ne snazší. Určitě nám ale pomohlo ujasnit si, co je nejdůležitější. Aspoň jsme si teď většinu času jistí, že věnujeme důležitým věcem tolik pozornosti, lásky, času a prostoru, kolik si zaslouží. A také vidíme, že ty nejdůležitější věci vlastně ani věcmi nejsou.

Každý týden mi přijde několik e-mailů s dotazem, jak se nám podařilo dosáhnout tak hodnotného života. Jak se zdá, mnoho z vás čelí stejným problémům, jakým jsme já a můj muž čelili před šesti lety. A věřte mi, že to chápu.

Naše domy se rozrůstají a na předměstích se množí samoobslužné sklady, což nám umožňuje hromadit víc a víc majetku, zlepšit si postavení, účastnit se více událostí a získat obdiv, internetovou slávu a peníze.

Každý den nám chodí letáky a katalogy, e-shopy nestíhají plnit objednávky posílané dnem i nocí. Problémy řešíme nakupováním místo hledáním pomoci. Sociální sítě nám nutí nové oblečení, životní styly, obchodní nabídky a zdravotní trendy. Reklamy nás bombardují novými trháky a my se z toho cítíme tak nedokonalí, že nakonec podlehneme a nakoupíme, jen abychom zapadli.

Abych parafrázovala amerického herce Willa Rogerse, kupujeme věci, které si nemůžeme dovolit, abychom zapůsobili na lidi, které nemáme rádi. A tak to je každý den.

Plníme si kalendáře srazy a večírky, lekcemi a kurzy. Stěžujeme si, že nemáme čas, ale upisujeme se k dalším závazkům.

To všechno děláme proto, že tak nějak věříme, že nás to udělá šťastnými. Že pokud najdeme tu správnou kombinaci majetku a postavení, tak dokonale zaplní tu nespokojenou prázdnotu v našem životě.

Ale jsme z toho jen víc a víc ve stresu.

Jsme zaplaveni každodenním nekončícím přívalem informací. Bereme si půjčky. Máme tak velké domy, že je nejsme schopní sami udržovat. Snídáme a večeříme v autě. Víkendy máme obsazené na celé týdny dopředu. Už jsme zapomněli, co znamená mít méně. Méně věcí, méně stresu, méně očekávání, méně povinností, méně rolí, které máme v životě hrát, a méně toho, co musíme někomu dokazovat. Jsme naprosto propojeni a úplně odpojeni zároveň. Na internetu se bavíme s kdejakým cizincem, ale ani nepozdravíme vlastní sousedy.

Kdykoli mám možnost se s někým bavit o tom, jak vytvořit pomalejší život s málem, následuje pokaždé ta stejná reakce: poklesnutá ramena a povzdechnutí si „to přesně teď potřebuji“.

Obvykle pak také dodávají otázku: „Ale jak?“

V téhle knize najdete vysvětlení, proč je pomalejší život spokojenější, a také praktický návod, jak toho dosáhnout.

Je mi jasné, jak náročná je touha po jednoduchosti a pozvolném tempu, když je realita kolem vás hlavně o plných kredencích, obsazených víkendech a zaplněném kalendáři. A také vím, jak náročné je přejít od teorie k praxi, když vám nikdo neradí.

Tady pak přichází na řadu pomalejší život.

CO JE POMALEJŠÍ ŽIVOT?

Za uplynulé dva roky jsem na svém podcastu The Slow Home – Pomalý domov – měla více než sto hostů s různými názory na to, co znamená žít pomaleji. Stěhování na venkov, život ve městě, malé domy, ohleduplná spotřeba, udržitelnost, pomalé jídlo atd. Neexistuje jediný správný způsob, jak vypadá pomalý život, ani neexistuje jediný správný způsob, jak takový pomalejší, prostší život žít.

Tato kniha je o tom, jak se právě vy můžete rozhodnout zpomalit. Jak vystoupit z nezastavitelného kolotoče chtění, nákupů, dalšího chtění a zlepšování. Přestaňte se srovnávat. Přestaňte přecpávat víkendy tolika povinnostmi, že by se jimi naplnil celý měsíc. Nežijte jen podle trendů. Našlapujte zlehka. Vytvořte si domov a život, které budou prostší, pomalejší, a hlavně vám budou vyhovovat.

Spisovatelka a vyznavačka pomalého života Erin Loechnerová mi řekla, že její představa spočívá v tom starat se více a starat se méně, neboli roztřídit věci na ty, které za to stojí, a kterých se naopak může vzdát. Od té doby, co začala žít pomaleji a pozorněji, se více stará o to, aby měla čas na své přátele, a méně o prach pod gaučem. Jinými slovy pomalý život není o tom, co máte za dům a jaké nosíte oblečení, ani nemusíte nutně péct chleba a pěstovat vlastní zeleninu. I když by bylo pochopitelné, kdybyste po chvilce prohlížení hashtagu #slowliving – pomalý život – nabyli dojmu, že vás nečeká nic jiného než procházky po lese v oblečení v sepraných neutrálních barvách, dřevěná podlaha, vybílené zdi, vkusně patinované sporáky, kuchyně plné překrásně vyzrálých prkýnek na krájení, umělecky ozdobených latté a polehávání v naškrobených peřinách za deštivých dní.

Ale teď vážně, myslím si, že Erin na to přišla. Pomalý život je prapodivná směs připravenosti a ochoty se něčeho vzdát, starat se více a méně, říkat ano a ne, žít v přítomnosti a odcházet, dělat to, co je důležité, a vykašlat se na to, co není. Je to život s nohama pevně na zemi, ale přesto svobodný. Těžký i lehký, organizovaný i flexibilní, složitý a prostý.

Jde v něm o soulad s důležitými věcmi v životě obecně, ale hlavně o soulad s věcmi důležitými pro vás.

Důležité je vypěstovat si přehled o svém chování a zvycích, nelpět na přebytku věcí, které se nám doma povalují, a naučit se žít pozorně, v souladu s našimi osobními hodnotami. A také jde o to vybírat si, které rady jsou použitelné za podmínek, ve kterých žijeme, u nás doma, v naší rodině, práci a hodnotových žebříčcích, a bez starostí pustit z hlavy ty, které nesedí.

Zkrátka jde o žití. O to, abychom mu věnovali pozornost a čas a všímali si ho. Abychom se drželi za ruce, plakali, kochali se východy slunce a prožívali nejistotu, lásku, zlost, radost i závist.

Takže i když tahle knížka začíná tím, že říká Novákovým, kam si můžou strčit svoji představu ideálního života, tak ve skutečnosti s nimi nemá nic moc společného. Jde v ní o vás. Protože věci, které jsou pro vás důležité, jsou skoro určitě odlišné od těch mých nebo jejich.

Nenajdete tu recept na bleskový úspěch. Nemůžu vám zaručit výsledky za pár dní nebo týdnů. Naše rodina mění svůj život už přes šest let a pořád nemáme hotovo.

Ono totiž žádné hotovo není. Není to závod s jasným startem a cílem. Tady se postupuje pomalu, nedokonale, postupně, ale s úmyslem.

A proto tu jste. A já taky. A jsem za to ráda.

JAK KNIHU POUŽÍVAT?

Stejně jako není žádný jediný správný způsob, jak žít šťastný, naplněný a hodnotný život, tak není ani jediný správný způsob na změnu vašeho života ze stavu, v jakém jste, do toho, kde chcete být. Neztrácejte prosím čas tím, že se budete srovnávat s postupem přátel, sourozenců nebo autorů knížek o pomalém životě. Srovnávání nemá vítěze a mnohem radši bych vás viděla jít po vaší vlastní cestě.

Svůj proces zpomalování a zjednodušování života jsem zahájila redukováním přebytečných věcí u nás doma. Tehdy před šesti lety jsem byla tak zničená, že jsem se nedokázala odhodlat k nějakému velkému pátrání, takže jsem začala u nejmenšího zla a vrhla se na věci, které jsme nepoužívali, nepotřebovali, nebo dokonce nechtěli.

Byla to pomalá, ale uspokojující práce, díky níž se mně i našemu domu postupně ulevilo od velké zátěže. Ale až po měsících úklidu jsem konečně mohla začít prozkoumávat další oblasti života, které opravdu vyžadovaly zjednodušení. Tehdy jsem se začala zamýšlet nad svými myšlenkami, kalendářem, možnostmi a systémem. Postupem času jsem se naučila všímavosti a vytvářela si rytmy domácího života. Začlenila jsem rady na pomalejší život do výchovy dětí i do cestování, změnila naše stravování i vaření, začala cvičit jógu a redukovat používání jednorázových plastů. Zkrátka a dobře jsem udělala pořádek jak doma, tak i ve své hlavě. Časem celá naše rodina přešla na zcela nový životní styl. A tento styl byl pro nás nejvhodnější.

Jedna z mých nejlepších kamarádek poslední dobou žije dost podobným stylem. Přijala pomalý život a začala si pěstovat vlastní jídlo, prožívat víc dobrodružství a odpojila se od technické společnosti. Celkově začala žít po svém a stala se z ní skvělá a vědomá máma. Přitom se tam, kde je, dostala z přesně opačného konce, naučila se meditovat až po vážné autonehodě, která málem ji i její nenarozené dítě připravila o život.

Trvalo to pár let, než se její všímavost začala projevovat i v jiných oblastech života. Začala doma třídit věci, které tam zůstaly po smrti jejího otce, když byla mladá. Dlouho pro ni byly významným rodinným poutem, a tak se jimi mohla začít probírat až po několika letech. Přesto se do toho pustila, a to svým vlastním tempem a když to vyhovovalo jí.

Opačné zkušenosti, podobné cíle. Rozdílné úmysly, podobné výsledky.

Neexistuje jediný správný postup a záleží jen na tom, co vyhovuje vám. Pročtěte si tedy tuto knihu od začátku do konce a zjistěte, co všechno obnáší jednotlivé body vytváření pomalejšího, prostšího života. A až budete hotoví, mám na vás jednu jedinou prosbu: vraťte se k první kapitole a projděte si znovu otázky, které tam pokládám. Pak už je to na vás. Začněte, kde chcete, čím chcete, jak rychle (nebo pomalu) chcete, a uvidíte, kam vás to zavede.

1

ZAČNĚTE

OTÁZKOU PROČ

Teď si možná myslíte, že má cesta od komplikovaného a hektického života k jednoduchosti a spokojenosti byla hezky plynulá a spořádaná. Že jakmile jsem přečetla blog Lea Babauty Zen Habits a všechny články v archivu a pocítila potřebu prosté domácnosti, tak jsem postupovala zcela racionálně. Bez pochyb a nerozhodnosti. Ale doopravdy si cením vašeho času, a upřímně řečeno i toho svého, takže vám svůj příběh vyprávím velice zkráceně, a tak se zdá být mnohem racionálnější, než jak tomu skutečně bylo.

Kdybych vám měla vyprávět úplně všechno, byl by to příběh dlouhý, roztahaný, neuspořádaný, zmatený a frustrující a nejspíš byste si mysleli, že hlavní postava je pitomá. Museli byste přetrpět dlouhé popisy jejího bezmyšlenkovitého bloumání, klopýtání, chození v kruhu a snahy nalézt aspoň náznak té cesty k úspěchu, kterou zahlédla předtím. Dva kroky vpřed, jedenáct kroků zpátky. Syndrom vyhoření, pomalé zotavení, znovunalezení rovnováhy, přehnané nároky, přetížení, další vyhoření. A zas a znova. Byla jsem jako zpomalená postava v hororu, které moc přejete, aby přežila, ale která si to pořád kazí a dělá dokola stejné chyby. Nedívá se za dveře, myslí si, že je padouch mrtvý, i když to očividně jen hraje, myslí si, že je konečně v bezpečí, když nasedne do auta… No tak, holka, vždyť už ti to musí být jasné, ale stejně to zas děláš.

Nebyla jsem pitomá, ne úplně, ale můj příběh rozhodně není úhledný a přímočarý. Je to zmatený a frustrující příběh někoho, komu trvá dlouho, než se poučí, a dělá nedokonalá rozhodnutí.

Když se nad tím zamyslím zpětně, vidím, že většina mého počátečního bloudění v těch prvních pár letech vycházela z toho, že jsem nevěděla, proč se vlastně snažím všechno změnit. Samozřejmě jsem mohla fňukat, jak je život těžký a jak musím zpomalit, ale neměla jsem ponětí, proč konkrétně o tu změnu usiluji.

Po pravdě jsem už nějakou dobu nad ničím nijak hluboce nepřemýšlela. Bylo to už dlouho, kdy jsem naposledy přemýšlela o životě a svých rozhodnutích, že už jsem nevěděla, co si vlastně myslím. Neměla jsem na nic názor. Žádnou osobní filozofii nebo žebříček hodnot, na jehož základě bych mohla vystavět svůj život. Prostě jsem jen existovala.

Nevěděla jsem, co si myslím nebo za čím si stojím. A bez těchto dvou věcí se změny v životě dost těžko dělají, a ještě hůř se zachovávají. Potřebovala jsem najít své PROČ, ale nevěděla jsem jak.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

1