Umění vytvářet vzpomínky (Ukázka)
Author: Meik Wiking
Date: 2020-05-04 22:00:00+00:00
Publisher: Nakladatelství JOTA

Text copyright © Meik Wiking, 2019

The author has asserted his moral rights. All rights reserved

The photography credits on pages 284–6 constitute an extension of this copyright page

Designed by Hampton

Colour reproduction by Born Group

Z anglického originálu The Art of Making Memories poprvé vydaného
nakladatelstvím Penguin Books Ltd, Londýn, v roce 2019
přeložila Markéta Kliková

Odpovědná redakce Renáta Neprašová

Obálka dle originálu Veronika Cágová

Sazba dle originálu Jan Cága

Technická redakce Petr Kovář

Tisk a knihařské zpracování

Tisk Centrum, s. r. o., Moravany u Brna

Jako svou 2 859. publikaci
vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno
tel.: +420 515 919 580
e-mail: jota@jota.cz
www.jota.cz

V Brně roku 2020

První vydání

Počet stran 288

ISBN epub 978-80-7565-719-0

ÚVODEM

Slovy jednoho z největších filozofů 20. století, Medvídka Pú: Nevíme, že si vytváříme vzpomínky, víme jen to, že se máme báječně.

Stejně jsem prožitky vnímal do letošního roku, jenže nyní je to jinak. Letos mi bylo čtyřicet. Něco se láme.

Minulý týden jsem si přímo uprostřed čela objevil chlup. Nikoli jeden chlup, který se rozhodl přestěhovat mimo obočí. Ne, myslím tím jedince, co chtěl dát sbohem civilizaci. Vymanit se ze systému. Vypravit se do neznáma. Takový Thoreau v obočí. Čtyřicítka na krku znamená, že se vaší novou kamarádkou stává pinzeta.

Po čtyřicítce se vám změní i vyjadřování. Teď už smíte používat obrat „v dnešní době“. Vnímáte jinak barvy: vlasy nejsou šedivé, jsou totiž charismaticky prošedivělé. Nacházíte zálibu v nových věcech: jako např. ponechání otevřených dvířek trouby po opečení zeleniny, abyste „využili to teplo“.

Ovšem věk čtyřiceti let také znamená, že jste statisticky v polovině svého života. Muži se v Dánsku průměrně dožívají přibližně osmdesáti let, a zatímco příliš nevěřím v posmrtný život, silně věřím ve smysl užívání si života plnými doušky před smrtí.

Dosud mi tento život poskytl 40 let, tedy 480 měsíců čili 14 610 dní. Některé uplynou a nezanechají za sebou výraznou stopu – a jiné radostné okamžiky nás provázejí navždy. Životy nesestávají z uplynulých dní, nýbrž z dní, jež nám utkví v paměti napořád. Což mě přivedlo k úvaze: Které z těch 14 610 dní si pamatuju já? A proč? Jak můžu v budoucnu vytvářet další nezapomenutelné dny? Jak zachráníme hezké okamžiky z minulosti a vytvoříme si šťastné vzpomínky v současnosti?

Vybavím si každou první pusu – ale jen stěží z paměti vylovím, co jsem dělal v březnu roku 2007. Vzpomínám si, když jsem poprvé ochutnal mango – nicméně netuším, jaké jídlo jsem jedl v deseti letech. Pamatuju si vůni polní trávy, na níž jsem si hrával s ostatními dětmi – jenže jen s vypětím všech sil bych z hlavy vydoloval jejich jména.

Takže co vlastně tvoří vzpomínky? Čím to, že úryvek hudby, vůně, chuť nám dokážou připomenout něco, co jsme pustili z hlavy? A jak se naučíme vytvářet příjemné vzpomínky a lépe je udržíme?

Snažil jsem se tyto otázky klást a hledat na ně odpovědi z pozice badatele v oblasti štěstí. Mou profesí je zkoumat štěstí, pochopit, co lidem dělá radost, odhalit hezký život a porozumět tomu, jak si ho zlepšit. V Institutu pro výzkum štěstí, což je think tank věnovaný duševní pohodě, štěstí a kvalitě života, zkoumáme zdroje štěstí a snažíme se zlepšit kvalitu života lidem po celém světě.

Některé dny si pamatujeme, protože byly smutné. Jsou součástí naší lidské zkušenosti, součástí paměti a formovaly naši osobnost. Nicméně můj hlavní zájem jakožto badatele na poli štěstí tkví ve zkoumání přísad k vytvoření radostných vzpomínek.

Rešerše štěstí přinesla úvahu, že lidé jsou šťastnější, pokud mají tendenci na minulost nahlížet pozitivně, nostalgicky. Nostalgie je univerzální odvěká lidská emoce a odborníci po celém světě dnes zkoumají, jak může generovat kladné pocity, zvýšit sebedůvěru a posílit pocit, že jsme milováni. Z toho vyplývá, že dlouhodobé štěstí může záviset na schopnosti udělat si ze života hezký příběh.

Zaměřil jsem svůj výzkum na hledání podstaty hezkých reminiscencí. Ptát se na ně bylo ošemetné. Jak se totiž neznámého člověka zeptáte na jeho život, aniž byste zněli úplně jako Hannibal Lecter? „Pověz mi o svém dětství, Clarice.“

Zároveň jsem se tyto otázky snažil zodpovědět jako archeolog, ponořil jsem se do vlastní minulosti a pátral po ztracených pokladech v podobě příjemných vzpomínek.

Navštívil jsem domov svého dětství – domov, který rodina prodala před dvaceti lety – a zjišťoval, jak vůně místa spouští vzpomínky. Děkuju novým majitelům, kteří mi nepřirazili dveře před nosem, když jsem jim položil otázku: „Můžu jít dál a očuchat si váš dům?“

Při hledání ztracených pokladů jsem pochopil, že naše dětské vzpomínky vznikaly, utvářely se a vybavují se ve spolupráci s rodiči. Moje máma zemřela před dvaceti lety a s ní zmizel celý kontinent vzpomínek. V tomto kontextu je můj příběh také hledáním Atlantidy. Boj o ztracené reminiscence.

Toužil jsem si ty uplynulé příhody vybavit a vzkřísit je, protože jsou základními kameny osobnosti. Jsou lepidlem, díky němuž chápeme a prožíváme, že jsme v průběhu času stále týž člověk. Jsou naší superschopností, díky níž cestujeme v čase a zároveň nás osvobozuje od mezí přítomného okamžiku. Formují naši osobnost i chování. Ovlivňují náladu a pomáhají nám snít o budoucnosti.

1000 ŠŤASTNÝCH VZPOMÍNEK

V roce 2018 jsme v Institutu pro výzkum štěstí provedli obrovskou globální studii na téma hezkých reminiscencí. Nazvali jsme ji Studie šťastných vzpomínek.

„Prosím, popište nám jednu radostnou vzpomínku,“ vyzývali jsme dotazované. Nehledali jsme žádnou konkrétní, takže jsme jednoduše lidi žádali, aby uvedli první veselou příhodu, která je napadne.

Reakce, které nám přišly, mě dostaly. Zmíněná studie je, pokud vím, největší celosvětovou sbírkou radostných vzpomínek k dnešnímu datu.

Obdrželi jsme přes tisíc odpovědí z celého světa. Napsali nám lidé ze 75 zemí, od Belgie, Brazílie a Botswany po Norsko, Nepál a Nový Zéland. Radostné vzpomínky k nám proudily.

Jednalo se o veselé okamžiky z různých koutů světa, různých generací, genderů, od smutných lidí i těch, kteří žijí naplno. Nicméně navzdory odlišným zdrojům jsem se s každou jednou šťastnou vzpomínkou identifikoval. Chápal jsem, proč na ten konkrétní okamžik dotyčný rád myslí. Možná jsme Dánové, Korejci nebo Jihoafričané, ale v první řadě jsme lidé.

Při bližším zkoumání příjemných vzpomínek se nám do příběhů pozvolna vloudil vzorec. Tázaní si vybavovali zážitky, které pro ně byly nové, smysluplné, emocionální a zapojovaly smysly.

Například 23 % jejich vzpomínek tvořily nové a výjimečné zážitky, jako je první návštěva cizí země, 37 % byly smysluplné zážitky jako svatby a porody a 62 % zahrnovalo několik smyslových vjemů, třeba jedna žena viděla, cítila a ochutnala papričky poblano, které její máma opékala na kamnech, když byla dotyčná malá.

Zároveň jsme se dotazovaných ptali, proč si podle nich zrovna tento prožitek pamatují, a 7 % uvedlo, že se ze vzpomínky stala historka či je zachycená v pamětech, deníku nebo na fotografiích.

Dozvěděli jsme se o vzpomínkách na významné dny v životech dotazovaných: byla to vyprávění o svatebních dnech nebo prvních krůčcích dcery.

Dozvěděli jsme se o vzpomínkách na prosté věci: jak dotyční cítili sluneční paprsky na kůži, dopřávali si sendviče se sýrem a kyselou okurkou při sledování fotbalu s tátou nebo se probudili vedle milované osoby.

Dozvěděli jsme se o vzpomínkách na životní dobrodružství: příběhy o psích spřeženích, cestě o samotě do Itálie nebo přestěhování do Amsterdamu.

A o vzpomínkách na úlety: skoky do stohu, děla střílející pomeranče nebo pokusy otevřít lahev vína teniskou na zamrzlém jezeře.

Přišly nám také vzpomínky na vítězství: zkoušky, u nichž dotazovaní obstáli, tehdy, když proti všem očekáváním vyhráli fotbal nebo když se odvážili vzít do rukou mikrofon na pódiu a podělit se o to, co napsali.

Některé vzpomínky se dotýkaly všedního dne, sledování slunečního svitu za oknem, cesty do knihkupectví nebo odpoledne, kdy vzpomínající s mámou usedli s koláčem ke sledování britského sitkomu Zachovávat dekorum (v němž se namyšlená Hyacintha Bucket snaží přesvědčit svět o tom, že se její příjmení vyslovuje „buket“).

Jiné vzpomínky dokládaly sepjetí s přírodou: plavání ve švýcarském jezeře o půlnoci za svitu měsíce a hvězd, túra norskou divočinou nebo pohled přes kalifornský Big Sur, aniž by člověk musel někomu odpovídat – prostě jen on a Pacifický oceán.

Mnoho vzpomínek se pojilo s legrací: bitvy vodními bombami, koulovačky nebo bruslení na hladkém, vylidněném kluzišti.

A taky se objevovaly vzpomínky na čas s blízkými: objetí milovaného člověka ve správný okamžik nebo vyzdobení pracoviště kolegy, který právě prochází těžkým obdobím.

Všechny tyto okamžiky jsou dílky skládačky a přispívají k tomu, z čeho šťastné vzpomínky sestávají, jaké přísady k nim patří a proč si pamatujeme právě je. Na jednotlivé ingredience se podíváme ve zvláštní kapitole.

VZPOMÍNKOVÝ MANIFEST

8 PŘÍSAD PRO ŠŤASTNÉ VZPOMÍNKY

8 PŘÍSAD PRO ŠŤASTNÉ VZPOMÍNKY

ZMANIPULUJTE NÁLADU

Jedním z aspektů Studie šťastných vzpomínek, jež se uskutečnila na Institutu pro výzkum štěstí, bylo zkoumání, zda lze ovlivnit momentální pocit štěstí vzpomínáním na hezké chvíle.

Požádali jsme účastníky, aby si představili žebřík se stupínky očíslovanými od nuly u země do deseti nahoře. „Vršek žebříku znamená nejlepší život a spodek nejhorší. Na kterém stupínku se v tuhle chvíli vy sami vnímáte?“ Odpověď na tuto otázku zachycuje spokojenost dotyčného se životem, jeho celkový pocit štěstí – dlouhodobé štěstí, v němž je potřeba víc zabrat pro zvýšení úrovně spokojenosti. Tento dotaz klade i Světová zpráva o štěstí.

Zároveň jsme se účastníků ptali: „Jak šťastní se cítíte právě teď? Nula značí extrémní neštěstí a desítka extrémní štěstí.“ Tato otázka umožňuje zahrnout vlivy typu, jaký je den v týdnu, jaké je počasí, soudobé události – případně uvažování o minulosti.

Zjistili jsme malý, nicméně významný vztah mezi počtem slov, která účastníci použili k popisu šťastné vzpomínky a jejich momentálního štěstí. Čím víc slov použili při nostalgickém vzpomínání, tím šťastněji se v daném okamžiku cítili. Nemůžeme si být jistí, že se cítili šťastnější, protože vzpomínali na veselé okamžiky – dost možná to bylo naopak. Pokud máte dobrou náladu, je pravděpodobnější, že strávíte víc času odpovídáním na nejapné otázky vědců – ovšem tato oblast má pro další výzkum potenciál.

Na světlo se dostal i další zajímavý fakt. Vím, že se nacházíme v rozporuplné době a v žádném případě do těchto rozporů nechci přilévat olej, jenže cítím svou povinnost říct z pozice vědce pravdu. Při procházení vzpomínek dotazovaných jsem si nemohl nevšimnout, že sedmnáct lidí zmínilo svého psa a pouze dva uvedli kočku. Co to tedy znamená? Víte, v určitém ohledu je to možná jen obecný trend. Pokud více lidí vlastní psa, psi se spíše než kočky dostanou do šťastných vzpomínek. Druhá teorie zní, že psi jsou prostě miláčci. A kdo si zaslouží pochvalu? Ta druhá si zaslouží pochvalu!

EPIZODICKÁ PAMĚŤ

Jedna z našich otázek zní: „Co jste včera večeřeli?“ Zkuste se vrátit v čase do včerejšího večera. Co jste měli dobrého? Kde jste byli a s kým? Co jste pili? Vařili jste sami? A kdo umyl nádobí?

A teď mi odpovězte na následující otázky: Jak se jmenuje hlavní město Kambodže? Jaká je nejvyšší hora na světě? Kdo byl premiérem britské vlády na konci druhé světové války?

Vyplavování podrobností včerejší večeře se od vybavování informací o Winstonu Churchillovi diametrálně odlišuje. Jedná se o rozdíl mezi vzpomínáním a věděním. Jde o naši autobiografickou či epizodickou paměť coby protiklad paměti sémantické.

Když mluvíme o paměti, je potřeba rozlišovat dva typy. Sémantická paměť značí schopnost udržet v hlavě, že hlavním městem Francie je Paříž. Epizodická paměť je schopností zapamatovat si výlet do Paříže. Tento rozdíl poprvé zmínil Endel Tulving, psycholog a kognitivní neurovědec při Torontské univerzitě, v roce 1972. Trefa přímo do vaší úschovny v sémantické paměti – chápete, co jsem právě učinil?

Když si vybavujete vzpomínky epizodického charakteru, musíte se vrátit v čase a znovu je prožít. Jestliže zapojíte paměť, abyste si vzpomněli, kdo byl ministerským předsedou na konci druhé světové války, jedná se o zcela odlišný proces. Pravděpodobně absolutně netušíte, kdy a kde jste k té informaci přišli. Prostě to víte. Netýká se vás to. Tato vzpomínka se neváže na žádnou chuť, pach, zvuk. Schází jí smyslový rozměr, který se pojí ke vzpomínce na včerejší večeři.

Epizodická paměť se dotýká osobních, jedinečných a konkrétních zážitků, které můžeme vyvolat ze své minulosti. Sémantická paměť obsahuje bezčasé znalosti o světě, které se světem sdílíme.

Abych nezapomněl, epizodickou paměť si představme jako šestý smysl – smysl pro minulost. Dokážeme cestovat časem. Nepotřebujeme rozjet DeLorean na 140 km/h, Marty McFlyi!

Pro Tulvinga bylo definičním prvkem epizodické paměti putování v čase – smysl opětovného prožití nějaké události. Vaše epizodická paměť je také často reprezentována v krátkodobých úsecích zážitku s perspektivou – rozumějte vaším úhlem pohledu – sestavenou přibližně v pořadí jejich výskytu.

Smažili jste rybu, z rádia hrál Nat King Cole, usrkávali jste víno, bylo chladno a sucho, o pánev jste si spálili prst, nahlas jste zakleli, váš partner prohodil z vedlejšího pokoje: „Stalo se něco?“ Vy na to: „Nic, večeře je na stole!“ Vytáhli jste z trouby zeleninu. Nechali jste dvířka trouby otevřená, pocítili hřejivé teplo, usmáli se a zasedli ke stolu.

Epizodická paměť je velmi komplexní a vyvíjí se v dětství později než sémantická paměť. Učíte se fakta o světě dříve, než jste schopni si zapamatovat vlastní zkušenosti se světem. Oba typy paměti jsou součástí dlouhodobé paměti. Třetím typem paměti je podle Tulvinga paměť procedurální. (Vedle těchto typů dlouhodobé paměti existuje také krátkodobá paměť.) Ovšem zatímco sémantická a epizodická paměť jsou explicitní, procedurální paměť je implicitní. Umožňuje vám vykonávat obvyklé osvojené úkony, aniž byste o nich museli přemýšlet. Díky ní si zapamatujete, jak se jezdí na kole, čistí zuby, myje nádobí, jak se podepsat nebo se přidat k písni Walk like an Egyptian od The Bangles. V této knize se zaměříme na epizodickou paměť. Pokud si chcete zapamatovat, jak se tančí Makarena, nebo konstantu pí na deset desetinných míst, musíte to zvládnout sami.

ŠŤASTNÉ VZPOMÍNKY PROSPÍVAJÍ ZDRAVÍ

V rámci své práce často hovořím s lidmi, kteří trpěli či trpí depresí.

Jedním z faktorů, který je u takových lidí poměrně rozšířený, je to, že v nejhorších okamžicích nejen nejsou schopni prožít jakoukoli radost, ale ani si vybavit jakýkoli okamžik, kdy radost zažívali. Stejně jako nejsou s to vyvolat si hezké vzpomínky, tíhnou lidé trpící depresí k setrvávání u negativních událostí.

Naštěstí vznikl výzkum, který má lidem bojujícím s depresí pomoci. Doktor Tim Dalgleish, klinický psycholog při Cambridgeské univerzitě, pomáhá lidem s depresí aplikací metody loci neboli paměťového paláce (která využívá vizualizaci a prostorovou paměť), aby jim pomohl snadněji z paměti vyvolat šťastné prožitky. V jedné studii doktor Dalgleish s kolegy pracoval se čtyřiceti dvěma lidmi trpícími depresí a pomáhal jim generovat patnáct radostných vzpomínek, k nimž se mohou vracet v nejhorších chvílích.

Žádá si to určité úsilí, protože deprese zhoršuje schopnost vybavit si hezké okamžiky. Někteří účastníci odpovídali: „Patnáct pozitivních vzpomínek dohromady nedám.“ Vědci s nimi pracovali na tom, aby tyto vzpomínky rozvinuli, zintenzivněli pomocí bohatších smyslových detailů pachů, barev a zvuků. Dalším krokem bylo umístění těchto patnácti vzpomínek do známého prostředí, případně na navštívěná místa, za použití metody loci. Kontrolní skupina podstoupila odlišnou formu cvičení, při němž měli spojovat vzpomínky do smysluplných celků či množin a nacvičovat si je – tuto strategii často využíváme během přípravy na zkoušku.

Oběma skupinám se podařilo zlepšit zapamatované vzpomínky na skoro optimální úroveň. Ovšem o týden později vědci účastníkům bez varování zatelefonovali a jejich paměť otestovali. Pouze ti účastníci, kteří pracovali s metodou loci, byli schopni si šťastné momenty vybavit.

Nicméně je důležité poznamenat, že přestože dotyční uvedli, že se cítí lépe, neumístili se na žebříčku deprese výrazně výš. Navíc, vzhledem k tomu, že participanti věděli, co je cílem tohoto experimentu, je možné, že toto pozitivnější vnímání jejich vlastního stavu bylo pouhým placebo efektem. Přesto je znakem progrese být schopen vybavit si radostné okamžiky a dnes je nostalgie považována za užitečný psychologický mechanismus, který působí proti osamělosti a úzkosti a dodává lidem lepší náladu.

TIP NA ŠŤASTNOU VZPOMÍNKU:

VSTUPTE DO PALÁCE

Vstupuju do domu, kde jsem vyrůstal, a v předsíni šermují tři mušketýři.

Skloním se, abych se vyhnul Porthosově máchnutí mečem, a odklidím se do kuchyně. Z trouby vytahuje kuře Beethoven. Před jídelním stolem v kuchyni stojí kamna. Papež František se snaží do ohně přikládat, jenže mu na bílém klobouku přistanou saze a začne klít. Ve vedlejším pokoji hraje na piano Neil Armstrong. Na sobě má typický skafandr, takže každým prstem stiskne několik tónů najednou.

Není to sen. Je to pečlivě vystavěný paměťový palác. Dovolte, abych vám to vysvětlil. Některé paměťové techniky, které dnes využíváme, se vyvinuly ve starověkém Řecku a Římě. Jednou z nich je metoda loci (loci znamená v latině „místo“) – rovněž známá jako paměťový palác. Ostatně, pokud jste fanoušci krimi seriálu Sherlock z produkce BBC (a kdo není?), mluví o něm Holmes v podání Benedicta Cumberbatche jako o „myšlenkovém paláci“.

Legenda praví, že tuto metodu poprvé použil řecký básník Simónidés okolo roku 500 př. n. l. Byl znám také jako „ten s medovým hlasem“ a bavil svou poezií a ódami při slavnostech a hostinách. Když po jedné takové slavnosti Simónidés po svém vystoupení opustil chrám, v němž se konala, zřítila se za ním střecha a pohřbila všechny, kdo uvnitř zůstali. Těla byla v takovém stavu, že nebylo možné je ani identifikovat. Ovšem Simónidés byl s to vylíčit události večera před tou tragédií a vzpomenout si, kdo kde v místnosti seděl. Později tento zážitek reflektoval a formuloval metodu loci.

Tato metoda se často používá v soutěžích založených na paměti, při disciplínách, kdy je potřeba si bleskově zapamatovat pořadí karet v balíčku. Předtím si účastníci vytvoří paměťové paláce – místa, která dobře znají, jako jsou domy, kde vyrůstali, či známá místa, která navštívili. Také si ke každé kartě v balíčku přiřadí postavu. V mém systému je piková šestka Marilyn Monroe. Srdcový kluk je můj bratr. Křížový král je King Kong.

Stanovil jsem si, že všechny kříže značí fiktivní postavy (Robinsona Crusoea nebo Jacka Sparrowa); srdce jsou lidé, které znám osobně; káry jsou žijící osobnosti (Donald Trump nebo dánská královna Markéta II.); a piky jsou celebrity či historické postavy, které jsou už po smrti (Frank Sinatra nebo Cleopatra).

Kromě toho jsou třeba všechny osmičky lidé s brýlemi (Gándhí); devítky symbolizují Němce (protože se anglicky devět řekne „nine“, což zní jako německé „nein“); a čtyřky jsou lidé se čtyřnohými přáteli (třeba Tintin s Filutou).

Kombinace karty a přiřazení mi usnadňuje zapamatování; tak například piková devítka je Beethoven, protože je to zesnulá historická postava německého původu.

Když spatříte první kartu, umístíte si postavu, kterou si s kartou pojíte, na první místo paměťového paláce nebo cesty a potom si vytvoříte mentální obraz situace, v níž se setkávají. Efektivnější je, pokud něco činí – čím hříšnějšího, nemravnějšího, politicky nekorektnějšího, tím lépe.

Zkuste si tedy vybavit: Kdo vytáhl kuře z trouby? Beethoven. A kdo se snažil oživit oheň, jenže mu na klobouku přistály saze, což ho patřičně rozlítilo? Papež František, že ano? (Pro mě kárová desítka.) Kdo hrál na piano? Neil Armstrong ve skafandru: pikové eso. Malý hudební krok pro člověka, velký skok pro vaši paměť.

Ještě takové varování. Výše uvedený mnemotechnický systém jsem vypracovával během letu do Kanady. Natolik jsem se ponořil do vymýšlení, jak si vrýt do paměti celý set karet, že jsem v kapse sedadla před sebou zapomněl notebook. Jsem si té ironie plně vědom. Pokud jste četli publikaci Lykke – Tajemství nejšťastnějších lidí na světě, víte, že to není poprvé, co jsem zapomněl v letadle počítač. Aby se mi to nestalo potřetí, dávám si do kapsy k počítači i boty.

Díky paměťovému paláci jsem schopen si zapamatovat pořadí paklíku karet přibližně za šest minut, ovšem paměťový palác lze využít k mnohem užitečnějším věcem, než jsou triky na párty.

NOSTALGIE – UŽ TO NENÍ JAKO DŘÍV

Jedna z mých oblíbených scén v Šílencích z Manhattanu, což je televizní seriál zasazený do prostředí fiktivní reklamní agentury z 60. let, pochází z epizody „Kolo“.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž