Vladimir Vojnovič

MOSKVA 2042

Ukázka z elektronické knihy

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována,

rozmnožována a ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Vojnovič, Vladimir Nikolajevič, 1932-2018

[Moskva 2042. Česky]

Moskva 2042 / Vladimir Vojnovič ; přeložil Libor Dvořák. --

Praha : Stanislav Juhaňák - Triton, 2019. -- 403 stran

Přeloženo z ruštiny

ISBN 978-80-7553-733-1 (vázáno)

* 821.161.1-31 * (0:82-313.1)

– ruské romány

– satirické romány

821.161.1 - Ruská literatura [25]

Vladimir Voinovich Russian text copyright © by the heirs, 2020

Czech publishing rights are acquired via FTM Agency, Ltd. Russia, 2019

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2020

Translation © Libor Dvořák, 2020

Cover illustration © Boris Jirků, 2020

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7553-733-1

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2020

Úvod

Žádné zápisky jsem bohužel neuchoval. Všechny mé sešity, bloky, deníky, zápisníky i jednotlivé listy papíru zůstaly tam. Zbyl jediný cárek papíru, pomačkaný, zpola smazaný a s otrhanými okraji, náhodou zapadlý za podšívku saka. Cárek, který mi vrátila majitelka naší stockdorfské čistírny Frau Grünberg. Pozorně jsem si ho prohlédl. Na jedné straně jsem zaznamenal jakési 4 šm. U nah. Tt. L O a Lx. Na druhé straně stálo: Zítra, nebo nikdy!!! Význam této věty je mi naprosto jasný a bude snadné časem vysvětlit, oč jde. Ale co znamená ten první zkratkovitý záznam? O jakých čtyřech šm se to tu mluví a co znamenají další písmena? I kdybyste mě zabili, tak to si nepamatuju…

Mě osobně nejvíc dráždí to Lx, ale co to má znamenat – předmět, člověka, zvíře? Ne, tahle dvě písmena ve mně nevyvolávají naprosto žádné asociace.

A to jsem ještě nedávno měl paměť naprosto fenomenální, obzvlášť na cifry! Zpaměti jsem uměl čísla své občanky, pracovní knížky, vojenské knížky i členské legitimace Svazu spisovatelů. Věřte mi, nebo ne, ale třeba telefonní čísla jsem si nikdy nezapisoval, protože jsem si je hned napoprvé zapamatoval.

Zato teď…!

Zato teď se dokonce i datum vlastních narozenin občas dovídám až z gratulačních telegramů.

A přesto nemám jiné východisko než spolehnout se na svou paměť.

Už teď pro mě není problém vytušit, že v leckterém čtenáři vyvolá mé líčení nedůvěru a on si řekne: Čeho je moc, toho je příliš – je to určitě vycucané z prstu, protože něco takového se jednoduše stát nemohlo. Zda mohlo, nebo nemohlo, o to se přít nebudu, ale s naprostou jistotou můžu prohlásit, že si nikdy nic nevymýšlím.

Popisuju zásadně jen to, co jsem sám viděl na vlastní oči. Nebo slyšel na vlastní uši. Nebo mi to vyprávěl někdo, ke komu chovám absolutní důvěru. Nebo nechovám.

Ano, nebo tu důvěru spíš nechovám. V každém případě všechno, co napíšu, vždy z něčeho vychází. I když něco občas nevychází vůbec z ničeho. I když každý, kdo alespoň letmo chápe teorii relativity, dobře ví, že něco je druh čehosi a že cosi je taky fenomén, z nějž se dá ledacos vytěžit.

Myslím si, že tohle vysvětlení by mělo postačit k tomu, abyste mému vyprávění zcela důvěřovali.

K výše uvedenému už zbývá jen dodat, že lidé popsaní v této knize nemají žádné reálné prototypy. Všechny protagonisty i vedlejší postavy obého pohlaví autor vykresluje výhradně podle sebe samého a připisuje jim nejen své domnělé přednosti, ale i faktické nedostatky, charakterové vady a zlozvyky, jimiž ho příroda tak štědře obdařila.

Část první

Debata u sklenice piva

Tenhle rozhovor se odehrál v červnu 1982.

Místo: Anglická zahrada, Mnichov.

Seděli jsme v zahradě velké pivnice. Myslím tím sebe a svého známého, který se jmenuje Rudolf a říká se mu Rudi. Jeho příjmení si ale Rus zapamatovat prostě nemůže – snad Mittelbrechenmacher nebo taky možná Machenmittelbrecher. Zhruba takhle nějak to znělo, ale na tom nesejde. Já osobně mu říkám Rudi.

Seděli jsme proti sobě a Rudi mi zčásti zakrýval výhled. Když jsem ale pohlédl mírně vpravo, viděl jsem před sebou olověně se třpytící ospalé jezero, po jehož břehu se kolébavě procházely tučné husy a s nimi nazí Němci. Mimochodem – ze všeho nejspíš nejen Němci, ale i exhibicionisté všech národností, kteří se, využívajíce benevolence zdejší policie, do Mnichova slétají z celého světa, aby se tu patřičně porozhlédli a taky patřičně předvedli.

Pivo jsme popíjeli z litrových sklenic, kterým se tu říká máz.

Abych se přiznal, sám přesně nevím, zda se tak říká té sklenici či množství piva, které se do ní vejde. Důležité je, že jsme seděli v pivnici, pili pivo a bavili se o všem možném.

Jestli se nepletu, začali jsme koňmi. Protože Rudi je majitel hřebčína. Chová koně a prodává je milionářům. Sám je ostatně taky milionář, i když ani to vlastně není důležité.

Obchoduje sice s koňmi, ale ze všeho nejvíc ho zajímá nejrůznější ultramoderní technika. Jezdí luxusním jaguárem, nacpaným všelijakou elektronikou. O tom, co se odehrává u něj doma, raději nemluvit: všude počítače, hifivěže, automatické dveře a další podobné vymyšlenosti. Když se večer stmívá, lampy v jeho pracovně se rozsvěcejí samy, ovšem jedině v případě, že v místnosti někdo je. Jakmile odtud odejdete, světla se sama zhasnou. (Rudi tvrdí, že díky tomuto zařízení na proudu ušetří nejméně čtyři marky měsíčně.) Přirozeně má i hudební počítač, ze kterého se dají vyluzovat zvuky varhan, houslí, xylofonu, balalajky a spousty dalších hudebních nástrojů, a to jak samostatně, tak dohromady. Takže jeden člověk tu jediným prstem zahraje věci, které dřív zvládal pouze velký orchestr.

Rudi je do veškeré téhle techniky tak zažraný, že snad nečte nic jiného, než jsou technické magazíny a sci-fi. Nečetl ani mé knihy, i když v knihovně je uložil na hodně nápadné místo a svým koňským známým se chlubí, jakého že to má neobvyklého kamaráda – ruského spisovatele.

O mých knihách říká (aniž by do nich aspoň nakoukl), že píšu příliš realisticky a že realismus je včerejšek literatury. Popravdě řečeno mě podobné blábolivé soudy dokážou pěkně rozzuřit, a tak Rudimu vždy opáčím, že jeho koně jsou taky včerejšek. A pokud dnes koně přece jen ještě někdo potřebuje, tak potřeba literatury zobrazující reálný život lidí zatím ve společnosti taky nevymizela. A že pro lidi je mnohem zajímavější číst o sobě samých než o nějakých robotech či Marťanech.

To jsem Rudimu jednou sdělil právě v té pivnici, kde jsme tak často sedávali. On se jen shovívavě pousmál a vybídl mě, abych náklady svých knih porovnal s náklady produkce jakéhokoli průměrného scifisty.

„Sci-fi – to je ta pravá literatura budoucnosti!“ prohlásil sebejistě.

Tímhle prohlášením mě opravdu vyvedl z míry. Objednal jsem si další máz a konstatoval, že sci-fi stejně jako detektivky nejsou žádná literatura, ale holé nesmysly, asi jako počítačové hry, které tolik přispívají k bujení masové idiocie.

Horké slunce, ledové pivo a celý ten zdejší životní styl ale k vášnivým sporům věru neinspirují. Rudi na mé podráždění reagoval dosti lenivě a připomněl mi Julese Verna, který prý na rozdíl od realistů předpověděl četné triumfy lidstva, včetně cesty na Měsíc.

Na to jsem mu odpověděl, že předvídat úspěchy vědy rozhodně není úkol pro literaturu a že na Vernových předpovědích nic originálního neshledávám. Let do vesmíru či podmořskou plavbu si občas dokáže představit leckdo – však jsou taky podobné zázraky popsány v mnoha starých knihách, dávno před Vernem.

„To je možný,“ přikývl Rudi. „Jenže scifisti prorokovali nejen technický objevy, ale i evoluci současný společnosti směrem k totalitě. Vem si třeba takovýho Orwella. Copak právě Orwell do detailu nepředpověděl vznik systému, kterej dneska existuje u vás v Rusku?“

„To víš, že ne,“ namítl jsem. „Orwell napsal parodii na to, co tu bylo už za něj. Popsal ideálně fungující totalitní mechanismus, jehož existence je v živé lidské společnosti nemyslitelná. A když si tedy vezmeme Sovětský svaz, tak jeho obyvatelstvo vykazuje jen vnějškovou poslušnost režimu, což je ovšem zároveň doprovázeno naprostým opovržením jeho hesly a slogany, na něž lidé odpovídají bídnými pracovními výkony, opilstvím a zlodějinou; no a příslovečný Velký bratr je jen cílem věčných posměšků a nevyčerpatelným tématem politických anekdot.“

Tady musím poznamenat, že polemizovat se západními lidmi je dokonale nezajímavé. Když takový člověk ze Západu vidí, jak jeho spoludebatér na svém názoru lpí, je na něj ochoten okamžitě přistoupit. Což se u nás opravdu nevidí.

Náš spor s Rudim uvadal jaksi sám od sebe, a tak jsem ho chtěl trochu přiživit. Řekl jsem proto, že scifisté vymysleli plno věcí, které se časem splnily, ale nejednou také to, co se nestane nikdy – kupříkladu cestování v čase.

„Jo?“ opáčil Rudi a zapálil si doutník. „Ty si opravdu myslíš, že cesty časem jsou nemožný?“

„Ano,“ přikývl jsem, „přesně to si myslím.“

„Tak to se teda zásadně mejlíš,“ usadil mě. „Cesty časem už se z oblasti literární fantastiky přestěhovaly do reality.“

Debatovali jsme samozřejmě v němčině, která mi tenkrát, v roce dvaaosmdesátém, ještě moc nešla (což ostatně platí do dneška). Tak jsem se Rudiho zeptal, zda jsem mu před chvilkou správně porozuměl v tom, že je možné za pomoci jakýchsi technických prostředků putovat z jednoho času do jiného.

„Přesně tak,“ přikývl. „Právě tohle se ti snažím vysvětlit. Stačí navštívit Reisebüro, koupit si za určitý peníze lístek a strojem času se vydat do minulosti, nebo do budoucnosti, jak je ctěná libost. Takovej stroj času prozatím existuje jen u nás v Německu a vlastní ho společnost Lufthansa. Čistě technicky je přitom všechno velmi jednoduchý. Je to obyčejnej raketoplán, asi jako americkej shuttle, ovšem vybavenej nejen běžnýma raketovýma, ale taky fotonovýma motorama. Po startu dosáhne nejdřív první kosmický rychlosti, pak druhý, a potom se zapne fotonovej pohon. S jeho pomocí stroj v podstatě dosáhne skoro rychlosti světla, pro tebe se čas zastaví, jenže na Zemi běží dál a ty se tak dostaneš do budoucnosti. Nebo ten kosmoplán rychlost světla překoná, ty tím pádem čas předhoníš – a jsi v minulosti.“

Toho piva už jsem vypil docela dost a byl jsem trochu opilý, ale naštěstí jsem zatím ještě úplně nezblbnul, a tak jsem Rudimu řekl:

„Víš ty co? Přestaň konečně mlít pitomosti! Přece moc dobře víš, co už dávno dokázal Einstein: že rychlosti světla se dosáhnout nedá, natožpak ještě vyšší!“

Konečně jsem Rudiho vytočil. Vyplivl doutník a bouchl prázdnou sklenicí do stolu, což jsem od člověka jinak vyrovnaného nečekal.

„To, co vykládá ten tvůj Einstein, už dávno zastaralo,“ prohlásil. „Eukleidés tvrdil, že bodem ležícím mimo přímku se dá vést jedna jediná paralela, a měl pravdu. Jenže Lobačevskij byl přesvědčenej, že tím bodem můžou klidně procházet dvě paralely nebo i víc, a taky měl pravdu. Einstein tvrdil, že to není možný, a měl pravdu. Kdežto já tvrdím, že to možný je, a tu pravdu mám taky.“

„Počkat, počkat,“ mírnil jsem ho, „hlavně tolik nevyskakuj. Já tě samozřejmě respektuju (když se napiju, respektuju každého), ale ty, marná sláva, nejsi Einstein!“

„Což to nejsem,“ souhlasil Rudi. „Já fakt nejsem Einstein. Jsem jen Mittelbrechenmacher, ale tobě musím připomenout, že Lobačevskij taky nebyl Eukleidés.“

Když jsem si uvědomil, jak ho to všechno rozrušilo, hned jsem dodal, že je mi nakonec jedno, kdo je moudřejší, zda Eukleidés, nebo Lobačevskij, případně Einstein, nebo Rudi, že jsem vždy připraven moderní techniku používat čistě prakticky a že mě vlastně vůbec nezajímá, na základě jakých zákonitostí funguje. Což je svatá pravda. Třeba tyhle své poznámky teď píšu na počítači. Mačkám tlačítka a na monitoru naskakují slova. Pak stačí několik prostinkých úkonů a ta slova se objeví vytištěná na papíře. Když chci vyměnit pořadí odstavců, stroj mé přání okamžitě splní. Když se rozhodnu nahradit jméno Mittelbrechenmacher jménem Machenmittelbrecher nebo Einstein, stroj to zase udělá. Každý den používám taky holicí strojek, rádio nebo televizi. Ale copak musím nutně vědět, na základě jakých principů to všechno funguje?

Zeptal jsem se Rudiho, zda v tom stroji času sám už někdy letěl. Odpověděl, že ano a že mu to úplně stačilo. Jednou se chtěl ve starém Římě na vlastní oči podívat na gladiátorské souboje, jenže to dopadlo tak, že se sám ocitl v aréně. A měl co dělat, aby odtamtud vykličkoval. Od té doby se na takové zázraky raději dívá v televizi nebo si o nich čte v knížkách.

Samozřejmě jsem mu to všechno moc nevěřil. On ale prohlásil, že o reálné možnosti cest časem se můžu snadno přesvědčit sám, stačí navštívit jeho známou, Fräulein Globke, která pracuje v cestovní kanceláři na Amalienstrasse 5.

„I když,“ dodal hned, „realizovat něco takovýho se zrovna tobě stejně podaří jen sotva…“

„Proč stejně, a proč sotva?“ zeptal jsem se. „Sám jsi přece říkal, že se tyhle cesty z oblasti sci-fi přestěhovaly do praxe.“

„Nojo,“ ušklíbl se, „a tak to taky je. Jen cena letenky se zatím z oblasti sci-fi do sféry běžný dostupnosti nepřestěhovala. A pak – proč bys někam lítal a vystavoval se tak zbytečnýmu riziku? Nejsi přece žádnej dobrodruh.“

Tahle poslední věta usvědčila Rudiho, že mě špatně zná. Právě že jsem dobrodruh!

Fräulein Globke

Cestovní kancelář na Amalienstrasse působila dokonale fádním dojmem: všude plno pestrobarevných plakátů a prospektů, nabízejících návštěvu egyptských pyramid, islandských gejzírů a norských fjordů či vybízejících užít si teplíčka na Bahamách, zalyžovat si na svazích švýcarských Alp nebo cestovat na legendární zaoceánské lodi Queen Elisabeth II.

Zeptal jsem se na Fräulein Globke a ukázali mi nazrzlou pihovatou dívčinu v koutě, který od zbytku místnosti odděloval velký monitor.

Popravdě řečeno jsem v posledním okamžiku poněkud zrozpačitěl. Napadlo mě, že ten mizera Rudi si ze mne tropí blázny a že teď se seběhne celá cestovka, aby se tomu ošálenému cizinci dosyta vysmála. Jenže když jsem před Fräulein Globke vyslovil své příjmení i důvod, který mě přivádí, k mému potěšení, byť zčásti překvapenému, se vůbec ničemu nedivila a rozhodně se nerozesmála. Ano, odpověděla mi, opravdu máme možnost vyslat jakéhokoli našeho klienta na jakékoli místo na planetě Země, a to do jakékoli doby. Fräulein Globke tedy už jen čeká, co přesně si budu přát.

Mé přání jí připadalo dosti skromné: rád bych se podíval do Moskvy za padesát let, tedy do roku 2032.

„Prosím,“ opáčila slečna a zabušila pěstěnými prstíky do klávesnice počítače.

Na monitoru naskočila nějaká písmena a číslice, Fräulein Globke na ně pohlédla, lítostivě mlaskla, otočila se ke mně a rozhodila rukama:

„Aha, takže to nakonec nejde, že?“ zaradoval jsem se a těšil se, jak to Rudimu vytmavím.

„Tento let už máme vyprodaný,“ řekla slečna rozpačitě. „Kdybyste si ale přál zaletět si o šedesát let dopředu…“

„Mně je to jedno!“ skočil jsem jí do řeči. „Deset let sem, deset let tam – na tom přece nesejde!“

„Fajn!“ prohlásila slečna se zářivým úsměvem a sdělila mi, že mé rozhodnutí přijít právě sem bylo naprosto správné – je to jediné Reisebüro v Evropě, které pořádá takovéto cesty. Nu a pokud mě zajímá způsob přepravy…

„Nezlobte se,“ přerušil jsem ji netrpělivě, „ale způsob přepravy už zhruba znám, poměrně podrobně mi všechno vysvětlil Herr Machenmittelbrecher.“

„Mittelbrechenmacher,“ opravila mě zdvořile. Poděkoval jsem a řekl, že mě ani tolik nezajímají teoretické principy, jako spíš čistě praktická stránka věci. Co stav beztíže? A nehoupe to moc?

„Víte,“ pokračoval jsem, „když se víc napiju, tak se mi dělá špatně i tady na Zemi.“

„Tak pokud jde o tu první záležitost,“ zazubila se Fräulein, „můžete být naprosto klidný. Naše elektronická umělá gravitace je zcela bezkonkurenční. Zato pokud jde o případnou žaludeční nevolnost… A nemohl byste se během letu konzumace lihovin prostě vzdát?“

„Cože?!“ nevěřil jsem vlastním uším. „Šedesát let abstinence? To byste po mně chtěla opravdu moc, Fräulein…“

„Ale co vás nemá!“ namítla temperamentně Fräulein. „O dobu tak šílenou v žádném případě nejde. Šedesát let uplyne na Zemi, kdežto pro vás to budou pouhé tři hodiny. Jako při normálním letu z Mnichova do Moskvy.“

„Jistě, to chápu,“ řekl jsem. „Tomu rozumím. Pro mě uběhnou jen tři hodiny. Jenže ve skutečnosti to bude plných šedesát let. A šedesát let ani kapku?“

„Co vás nemá, pane, co vás nemá!“ rozvášnila se Fräulein tak, že pih ve tváři měla najednou dvakrát víc. „Proč hned ani kapku?! Zda pít, či nepít je nakonec vaše soukromá věc. Mimochodem – při tomhle letu se nápoje servírují zcela neomezeně, a přirozeně zdarma.“

„Tak to je něco jiného,“ uklidnil jsem se. „Tím jste měla začít, že nápoje jsou zdarma. Když zdarma, tak se není o čem bavit. Pište si: zpáteční letenka, vracet se chci měsíc po příletu. A prosil bych kuřácké a pijácké křeslo, pokud možno u okénka.“

„Dobře,“ přikývla Fräulein. „Musím vás ale upozornit, že návrat vám naše firma zaručit nemůže. Uděláme samozřejmě všechno, co je v našich silách, jenže nevíme, jaké tam zrovna zavládnou politické poměry. Náš konzul vám samozřejmě bude neustále k dispozici, jenže mezi námi – kdo může zaručit, že naše země bude za šedesát let ještě existovat a mít nějaké konzuly?“

Což to je pravda, pomyslel jsem si, za šedesát let se může stát cokoli. Ale proto tam přece taky letím, abych se dověděl, co přesně se tam odehraje.

„Dobrá,“ uzavřel jsem to. „Na tom nesejde, že návrat mi zaručit nemůžete. Hlavně že zaručujete to bezplatné pití, to mi tu letenku klidně vystavte.“

Podal jsem jí svůj pas. Útlé prstíky Fräulein Globke se znovu rozběhly po klávesnici počítače, jako by mi chtěly přehrát neslyšnou hudbu číslic a písmen. Na monitoru se objevilo mé jméno, příjmení, číslo pasu, číslo a datum letu, a pak ještě nějaká další čísla, která poskakovala a zřejmě se jedno druhým násobila. Nakonec cifry znehybněly a seřadily se do tohoto údaje:

4 578 843,00

„Zpáteční letenka,“ ozvala se znovu Fräulein, „stojí přesně čtyři milióny pět set sedmdesát osm tisíc osm set čtyřicet tři marky.“

„No nazdar!“ vydechl jsem.

„Pokud ovšem hodláte platit hotově, poskytneme vám desetiprocentní slevu, takže vaše cesta přijde na pouhých…“ Její prstíky se opět daly do pohybu a skotačivé cifry se poskládaly v jinou sumu:

„Čtyři milióny sto dvacet tisíc devět set padesát osm marek a sedmdesát feniků.“

„No prosím, to je jiná,“ poznamenal jsem.

„A pak – v případě, že byste se do tří měsíců nevrátil, sedmdesát pět procent ceny zpáteční letenky připadne vašim dědicům.“

„Což je naprosto skvělé!“ přikývl jsem. „Pravda, v hotových takovou částku stejně nemám, ale velmi doufám, že mi pomůže Herr…“

„Mittelbrechenmacher,“ napověděla pohotově Fräulein Globke.

To jsou mi ale lidi! Proč pořád obtěžujou s těmi svými nápovědami? Snad si ta slečinka nemyslí, že bych si bez jejího přičinění nevybavil jméno svého nejlepšího přítele?!

Reportáž za tři milióny

Spoléhat na Rudiho byl samozřejmě naprostý nesmysl. Když jsem v telefonní budce vytočil jeho číslo, řekl mi, že by mi ty peníze s radostí půjčil, jenže musí s lítostí konstatovat, že momentálně má sám jisté finanční potíže. Posledních šest milionů totiž zaplatil za dovoz dvou hřebců ze Saúdské Arábie a jeden z nich si zrovna včera zlomil nohu. Takže tři miliónky jsou v háji.

Až později jsem náhodou zjistil, že celá ta historka se zlomenou koňskou nohou byla čistá lež. Rudi se prostě zalekl představy, že by mi měl půjčit. A vůbec – jak jsem si všiml, milionáři jsou všeobecně dost škrti.

Domů jsem se vrátil zčásti zklamaný, ale zčásti vlastně uklidněný. Když to nevyšlo, tak to nevyšlo. Asi mi to není souzeno. A třeba je to tak lepší. Přísně vzato je mi už čtyřicet, a to je věk, v němž by se člověk podobným dobrodružstvím asi měl pokud možno vyhýbat.

Pokud jde o mou ženu, musím konstatovat, že ta byla s podobným vývojem událostí nanejvýš spokojená. Protože ať jsem, jaký jsem, přece jen jsem taky její manžel. A kdybych náhodou v té dosti vzdálené budoucnosti neznámo proč uvízl, tak se zatím neví, zda si někoho podobného ještě vůbec najde.

Vzalo ji to tak, že u večeře mi dokonce nabídla panáka, což normálně nedělá. Dlouho mě samo sebou přemlouvat nemusela. První sklenku jsem vypil s ní, druhou a třetí, když odběhla k telefonu, a čtvrtou už zase s ní.

„Nojo, no,“ povzdechl jsem si, „stejně je škoda, že to nevyšlo. Býval bych to moc rád viděl.“

„A co by na tom asi tak bylo k vidění? To si myslíš, že za tu dobu se tam něco změní?“

„Za šedesát let?! Přece mi nechceš tvrdit, že za šest desetiletí se tam nestane vůbec nic!“

Připomněla mi příběh našeho souseda, který nedávno zemřel. Kdysi sem přicestoval s celou rodinou a původně nechtěl ani vybalit kufry.

„Bolševiky už brzy vyženou,“ říkal, „a my zase pojedeme zpátky. Tak proč bychom si přidělávali práci tím, že to všechno vybalíme a pak nám nezbude než to zase sbalit?“

Znovu zadrnčel telefon. Jakmile žena vyběhla z pokoje, vrazil jsem si do hlavy dalšího panáka vodky, jenže než jsem si stihl znovu nalít, byla zase zpátky:

„Shání se po tobě nějaký Američan.“

Z Američana se vyklubal dopisovatel časopisu The New Times. Zeptal se mě, zda bych ho hned zítra nemohl přijmout v jedné naléhavé záležitosti. Na mou otázku, jaká je to naléhavá záležitost, odpověděl, že do telefonu by o tom jaksi nerad mluvil. (A pak mi bude někdo tvrdit, že choulostivých telefonátů se bojí jen sovětští občané.)

„Dobře, tak přijeďte,“ souhlasil jsem. „Ale ne dřív než po desáté – dlouho pracuju a vstávám pozdě.“

„O’kay,“ řekl a zavěsil.

Rádo se říkává, že Američané jsou klackovití. To bych tedy neřekl. Většina Američanů, s nimiž jsem se v životě setkal, byli lidé vychovaní, slušní, skromně, ale pěkně oblečení a velmi přívětiví. Jistě, někdy pokládají nohy na stůl, ale to ...

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Úvod

Část první