La pire soirée de ta vie

Copyright © 404 éditions, imprint of Édis, Paris, France, 2019

Translation © Jitka Řihánková, 2019

Ilustrations: Lucie Dessertine

Design: Axel Mahé, Romain Poiré

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-694-0

Uprostřed temnot.

Ozve se vřískot.

Jedna, dva, tři,

nemáš hlas, křič.

Ticho se rozhostí.

Všude je stín.

Čtyři, pět, šest,

dům skřípe ostošest.

Všichni jsou mrtví!

Zavři dveře panství!

A sedmý!

Van Hacket,

Baron Bezhlavý!

Archiv sídla baronů z Amarantu, Dětská říkanka

01

Reflektory auta protnou hustou mlhu, která se vznáší nad silnicí. Ani přes světla nevidíš včas obrovský výmol, který autem znovu otřese. Lucas v kostýmu gladiátora na zadním sedadle poskočí. S mužností vyplašené laně začne už popatnácté od začátku cesty vřískat:

„Co to do prdele je, to není možný, tenhle zapadákov, nakonec nám ještě rupne pneumatika! Kdo žije v takový ztracený díře?! A pak, upřímně, opakuju, že na takovým zbohatlickým halloweenským večírku se určitě budeme nudit jako mrtvý krysy!“

Málokdy jsi viděl něco horšího, než je venkovská silnice, po níž jedete na Victorovu oslavu. Ale zároveň vnitřně cítíš, že to není to, co Lucasovi vadí, stejně jako ostatním. Už dva dny má příšernou náladu — vlastně od té doby, co se dozvěděl, že Morgane na večírek nepřijde. Takže se prostě rozhodl, že se o špatnou náladu podělí s ostatními.

Clara už to nevydrží, usadí ho na místo a energicky zamává bambulemi kostýmu zkrvavené roztleskávačky. Také popatnácté.

„Fajn, Lucasi, přestaň, vážně seš otravnej! Jestli chceš všem otrávit večírek, protože pánova vyvolená nepřišla, měls zůstat doma! Jestli se hned nezklidníš, přísahám, že natočím remake Pátku třináctého v krvavý verzi.“

Lucas neodpoví a odmlčí se. Clara má skutečně dar usměrnit Lucasovy výkyvy nálady. Protože je znáš už nazpaměť, víš, že vztah, který spolu měli před necelým rokem a který Clara ukončila, přece jen k něčemu byl. Clara na tebe mrkne do zpětného zrcátka a zažertuje:

„Fajn, Sašo, přiznej: ztratili jsme se! Už hodinu jezdíme uprostřed ničeho, měl sis nastavit navigaci: přijedeme pozdě!“

„Ale ne, pozorně jsem poslouchal všechno, co mi Victor řekl,“ odpovíš. „A tady se stejně nic nedá chytit, takže navigace… Ale brzo bysme měli při… PÁNI!“

„Ty krávo!“ vydechl Lucas, jehož hnusná nálada se změnila v ohromení.

Na kopci se tyčí v celé své nádheře impozantní sídlo, jehož světla pronikají mlhavou nocí. Věděls, že Victorova rodina je bohatá, ale ne že až tak moc… Nikdy jsi nic podobného neviděl, snad jen ve filmu. Přijedeš autem až k obrovské železné bráně, která určitě označuje hranice — rozsáhlého — panství. Na tepaných železných mřížích rozeznáš iniciály „V. H.“, které jsou nádherně propracované a obklopené květy, jejichž jméno neznáš.

Vchod ještě zpestřuje množství dekorací. Je tu několik dýní, které vrhají do tmy naoranžovělé světlo. Vidíš také otepi slámy, napodobeniny pavoučích sítí, svíčky, malé duchy. Vpravo na bránu vedle domovního telefonu dokonce umístili strašidelně vyhlížejícího panáka, který trochu krvácí a je omotaný provazem jako oběšenec.

„Můžeme říct, že s výzdobou si teda vyhrál,“ vydechne čím dál vzrušenější Clara.

„Tak určitě proto jsme ho od léta neviděli!“ zavtipkuješ. „Celou dobu musel připravovat tohle. To je teda výkon!“

„Možná, ale brána je zavřená,“ zabručí Lucas. „Vážně, Victor ví, že čeká lidi, a nechá zavřenou bránu, to je fakt bláznivý.“

„To je určitě proto, aby se tam nedostal nějakej sériovej vrah,“ žertuješ.

„Nebo sériovej debil,“ dodá Clara a vrhne na Lucase temný pohled.

Můžeš si vybrat, jestli hlasitě zatroubíš, abys dal vědět, že jste přijeli 03, nebo vystoupíš a zazvoníš na domácí telefon 02.

02

Rozhodneš se vystoupit z auta a zazvonit na domácí telefon. Clara si tě dobírá:

„Upozorňuju tě, že jestli z lesa vyběhne nějakej psychopat s motorovou pilou, tak zmizíme bez tebe!“

Nervózně se zasměješ, nicméně se obezřetně podíváš k lesu, ale kromě husté mlhy tam nic není.

Venku je čerstvý a osvěžující vzduch. Je cítit vlhkostí a půdou. Okolní klid ruší jen praskání větví ohýbaných větrem. K domácímu telefonu se musíš probrodit rozbahněnou cestou. Pobaveně se podíváš na zkrvaveného panáka, který upírá neexistující pohled na cestu před sebou.

Cihlový sloupek, na němž je zavěšený telefon, má určitě víc než sto let, což velmi kontrastuje s přístrojem.

Zazvoníš poprvé.

Nic.

Okolní ticho přeruší krákání havrana v dálce. Chvíli počkáš a zazvoníš podruhé.

Pořád nic.

Otočíš se k autu, odkud tě přátelé sledují překvapenými i zmatenými pohledy. Clara mává bambulemi se skvrnami od krve a naznačuje, že to máš zkusit ještě jednou.

Když zvedneš ruku, abys zazvonil potřetí, panák po tvé pravici pomalu otočí hlavu k tobě. Ticho tohoto opuštěného místa je ještě tísnivější než předtím a tobě se naráz zježí chlupy na předloktí. Figurína vydá dlouhý pronikavý výkřik, jemuž jako ozvěna odpoví vyděšený křik přátel, kteří celou scénu pozorují z auta.

Ta věc natáhne ruku a snaží se tě popadnout.

Couvneš, tlumeně vykřikneš a uklouzneš na spadaném listí. Naprosto vyděšený ležíš na zemi. Koutkem oka zahlédneš Claru, jak si přesedla na sedadlo řidiče a s třesoucíma se rukama nastartuje, aby ujeli. Strašidlo se naráz začne divoce chechtat a jedním pohybem si utrhne hlavu.

Chystáš se zařvat z plných plic, ale…

„Vi… Victore?“ koktáš.

Victor je v převleku za strašidlo doslova mrtvý smíchy. Nechal ses v celé své kráse napálit. Ukáže na tebe slaměným prstem, otočí se k sinalým obličejům Clary a Lucase a rozesměje se ještě víc, až se za břicho popadá.

„Vy vypadáte, ha ha ha! To je ohromný! Jste první, na koho to fungovalo! Úplně mě od smíchu bolí břicho!“

Musí se uklidnit a nabrat dech. Clara s Lucasem přijdou za vámi, pak se také úlevně rozesmějí a pokoušejí se zamaskovat, jak moc se báli. Victor se uklidní, pak se na vás s okázalým výrazem majordoma podívá:

„Přátelé, buďte vítáni na panství Amarant! Nejprve se musím omluvit, že jsem se vám celou dobu neozval.“

Všichni jste zvědaví a chcete vědět víc, ale on pokračuje:

„Dotazy později! Jestli máte odvahu, nastoupím s vámi do auta a dojedeme k domu. Protože, do hajzlu, jedete pozdě! Za tu čtvrthodinu, co jsem tady čekal, abych vás vyděsil, jsem celej zmrzlej! Tak jedeme!“

Nastoupíte všichni do auta a jedete k domu 04.

03

Světlo reflektorů bíle ozáří mříž brány. Hlasitě zatroubíš. Lucas vzadu nadskočí.

„Do prdele, Sašo! Měls něco říct! Jsem se lekl, že jsem se málem…“

„Ale! Slečinko,“ dobírá si ho Clara.

„To není směšný, zrovna jsem se díval na támhleto houští a jsem si skoro jistej, že se tam něco mihlo…“

„A navíc otravnej, teď ještě bude mít halucinace,“ žertuješ.

Nicméně všichni se podíváte směrem k houští, mhouříte oči, abyste ve tmě lépe viděli. I přes úplněk je těžké cokoliv rozeznat, jen silný vítr ohýbá keře a vlní vysokou trávou. Byl to jen výplod Lucasovy představivosti. Znovu trochu naléhavěji zatroubíš.

Pořád nic.

„Myslím, že opravdu nemáš na výběr, Sašo, musíš jít zazvonit.“

„A proč já?“

„Protože ty! Nenecháš přece krásnou roztleskávačku, aby čvachtala v bahně, a když pošleme Lucase, bude o tom mluvit ještě sto let. Tak běž!“

Nemáš na výběr, půjdeš zazvonit 02.

04

Cesta k domu netrvá dlouho. Po cestě vám Victor neustále vypráví o večírku a ujišťuje vás, že bude absolutně boží a nezapomenutelný. Lucas zůstane věrný své náladě a je dál nevrlý. Clara je už ve stadiu vrcholného rozrušení, jak jsi ji viděl jen málokdy. Ty se soustředíš na řízení, ale nemůžeš se ubránit potichu nepozorovat to panské sídlo, které je čím dál impozantnější, čím víc se k němu přibližujete. Jsi napůl okouzlený, ale napůl bojuješ s pocitem, který neumíš definovat.

„Zaparkuj na opačný straně kašny,“ radí Victor. „Je tam míň bahna, aspoň se tak moc nezasviníme. A ty seš za koho, za Michaela Jacksona v Thrilleru?“

Přikývneš a objíždíš kašnu.

„To je luxusní! Ale ta kabelka to trochu kazí!“ řekne Victor.

„Já vím, Claro, přestaň mě s tím furt otravovat! V bundě mám jenom malou kapsičku, kam se mi sotva vejde mobil, někam si musím dát klíče a doklady!“

Když se chystáš vypnout motor, všimneš si, že reflektory ozařují velice zvláštní zahradu rozkládající se ve spodní části kopce. Je ohraničená mřížemi a ty si všimneš…

Náhrobních kamenů!

„No jo, ty seš teda hustej s tou výzdobou,“ poznamená Lucas.

„Vůbec… ne. To je rodinný hřbitov, myslím, že tady byl vždycky. Když jsme se sem před šesti rokama nastěhovali, rodiče plánovali, že je vytahají, ale nikdy neměli čas.“

Jak Victor vypráví svou historku, Lucasův obličej pod válečným líčením bledne. Polohlasem řekne:

„To je megapochmurný… V zahradě jsou mrtvoly…“

„Ale slečinko…,“ pokračuje Victor. „Mně to připadá cool. A to ani nemluvím o šílených večerech, které jsem tam trávil s bratranci, to jsme měli všichni bobky!“

Když uvidíš Lucasovu hlavu ve zpětném zrcátku, tušíš, že to sotva schvaluje. To Clara už nemůže dál čekat:

„Fajn, buď strávíte večer tady a budete čumět na tři ubohé šutry, nebo půjdete se mnou a utopíte se v alkoholu.“

Upřímně, tón jejího hlasu nedává opravdu na výběr. Vystoupíte tedy z auta, takže si konečně můžeš prohlédnout sídlo. V říjnové noci se tyčí jako gigantické stvoření, které míří k zamračenému nebi drápy špičatých věží. Tmavý kámen zdí se mísí s dřevěnými konstrukcemi podpírajícími střechu, okna a balkóny. Budova je opravdu monumentální, dokonale zrenovovaná a dobře udržovaná. Dvě patra nad tvou hlavou se tyčí kruhové vikýře, které vedou až ke krovům a nejsou osvícené. Zježí se ti chlupy. Máš pocit, že sídlo pozoruje všechno, co právě děláš.

Prohlížíš si pozemek kolem sídla, kde bujně roste jediná rostlina. Uprostřed zelených listů vyrůstají rozkvetlé, krvavě rudé klasy a připomínají květinu, kterou jsi viděl jako ozdobu na bráně. Zeptáš se tedy Victora, co to je:

„Roste to úplně samo, aniž bychom s tím museli cokoli dělat. Rodiče jsou často pryč, jako tento víkend, takže se jim hodí, že se nemusí starat o zahradu. Ta rostlina je symbolem rodiny, která sídlo postavila: amarant. Vlastně kvůli tomu se toto místo jmenuje panství Amarant. Ale neboj, budu vám večer vyprávět super příběh… Trpěěělivost!“ protáhne poslední slovo a zatváří se strašně tajemně.

Když se přiblížíte ke vstupním dveřím, je ti jasné, že i tady Victor pojal věci zeširoka. Ozdoby u brány byly jen vtip. Kolem je plno strašidel vyřezaných z dýní, ani nevíš, co vlastně představují, falešná upíří rakev, kotel s plovoucím plastovým miminem, uřezaná lidská hlava, která vypadá jako živá, a hromada dalších věcí, které si nemáš čas prohlédnout, protože vás Clara tlačí dovnitř.

„Deme, deme, večírek je uvnitř!“

Projdete impozantními vyřezávanými dřevěnými dveřmi a ocitnete se ve vstupní hale sídla. Je obrovská a neuvěřitelná, utápí se v tlumené a trochu tíživé atmosféře, která by se hodila do nejslavnějšího hororového filmu. Z jedné strany vede do prvního patra nádherné točité mramorové schodiště. Tam debatuje se skleničkou v ruce zombie s vetřelcem. Nad jejich hlavami je uprostřed místnosti zavěšený obrovský lustr schopný unést nejméně sto svíček. Není rozsvícený, ale je obalený pavoučími sítěmi tak realistickými, že si říkáš, jestli nejsou pravé. Za tvými zády se zabouchnou dveře a přeruší tvoje rozjímání.

„Deme, lůzři, potřebuju doplnit alkohol! Potkáme se na baru!“ vykřikne Clara.

Koutkem oka vidíš Lucase, který se nemůže ubránit, aby na ni nevrhl zaražený pohled. Ty si přes to všechno dál prohlížíš halu.

Asi deset lidí se prochází po místnosti a debatují. Z četných reproduktorů vyhrává pochmurná hudba, v níž je občas slyšet vzdálený řev připomínající něčí agónii. Na celé té scéně je něco hodně děsivého: všechno, co nepatří k domu, křiklavá výzdoba, groteskní až bizarní kostýmy, lidé ti připadají, jako by se minuli v čase. Jsi přesvědčený, že bez toho všeho to tady musí být stokrát děsivější, a nedovedeš si představit, že bys tady měl strávit jedinou noc sám.

V příští vteřině přitáhne v davu hostů tvůj pohled dokonalá ženská tvář s modrýma očima. Napřímíš se, abys ji lépe viděl, ale nakonec se ti ztratí z dohledu. Je příliš tma.

Můžeš se pokusit najít tu dívku mezi hosty 06, nebo jít za Clarou na bar 05. Nebo se také můžeš začít bavit s Lucasem 07.

05

Rozhodneš se odejít ze vstupní haly a jít za Clarou na bar. Počítali jste s tím, že tady strávíte noc, můžeš se tedy radovat, že nebudeš muset cestou zpět řídit. Přitom se rozhlížíš, jestli tady není někdo, koho bys znal a koho bys mohl pozdravit. Zároveň pátráš po dívce, kterou jsi spatřil, ale nepodaří se ti ji najít.

Když tě Clara uvidí, zeširoka se na tebe usměje a pozdraví tě skleničkou naplněnou až po okraj punčem. Přijdeš k ní, a než cokoliv vysloví, už víš, o čem bude mluvit:

„Víš, někdy je těžký vydržet s Lucasem. Někdy mám opravdu chuť rozpárat mu břicho!“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Nejhorší večírek tvého života