Beautiful Bitch

Copyright © Lauren Billings a Christina Hobbs, 2013

Translation © Dominika Moulíková, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-723-7

Čtenářům, kteří chtěli víc.

Tato kniha je pro vás.

Ano, pro vás.

JEDNA

Má matka mi vždycky říkala, abych si našel ženu, která mi bude rovna ve všech směrech.

„Nepřipusť, aby ses zamiloval do někoho, kdo bude upřednostňovat tvůj svět před svým. Zamiluj se do někoho mocného, kdo bude žít stejně neohroženě jako ty. Najdi si ženu, díky které budeš chtít být lepším mužem.“

Rozhodně jsem si našel ženu, která je mi ve všem rovna, ženu, která z mého života udělala peklo na zemi a žila jen proto, aby mě popouzela. Ženu, kterou bych nejradši umlčel lepicí páskou… a kterou jsem chtěl stejnou měrou políbit.

Moje přítelkyně, bývalá stážistka, slečna Chloe Millsová. Božská mrcha.

Nebo aspoň tak jsem ji vnímal, když jsem byl ještě idiot a slepý k tomu, jak beznadějně jsem do ní zamilovaný. Rozhodně jsem si našel ženu, díky které chci být lepším mužem. Zamiloval jsem se do nebojácné. Jen s ní zkrátka většinu dnů nemůžu strávit o samotě víc než dvě minuty.

Můj život: konečně jsem si našel holku, ale nikdy ji vlastně nevídám. Poslední dva měsíce jsem převážně strávil tím, že jsem cestoval a hledal nové kanceláře pro pobočku Ryan Media Group, kterou zakládáme v New Yorku. Chloe zůstala doma, a zatímco náš nedávný – a vzácný – společně strávený víkend tady v Chicagu byl plný přátel, slunečního svitu a volna, chvíle, kdy jsme spolu byli sami, nám rozhodně nestačily. Celý víkend od rána až do hluboké noci jsme se vídali s různými lidmi, každou noc jsme pak doklopýtali ke mně domů a jen stěží se zvládli svléknout, než jsme se tiše, ospale pomilovali.

Pravdou je, že naše každonoční milování – které začalo být s postupem času intimnější a zároveň divočejší a díky kterému nám zbývalo jen minimum času na spánek – mi stále nestačilo. Pořád jsem čekal na ten pocit, že už se konečně usazujeme nebo že jsme se dostali do nějakého řádného stereotypu. Ale pořád k tomu nedošlo. Neustále jsem se nacházel ve stavu roztouženosti. A pondělky bývaly nejhorší. V pondělí jsme měli od rána do večera pracovní schůzky a přede mnou se rozprostíral celý pracovní týden, bezútěšný a bez Chloe.

Zaslechl jsem na dlaždicích klapat vysoké podpatky s tou tak dobře známou kadencí a okamžitě jsem vzhlédl od tiskárny, u které jsem čekal, až z ní vyjedou nějaké dokumenty. Jako kdyby slyšela mou vnitřní úpěnlivou prosbu, kráčela ke mně Chloe Millsová. Na sobě měla úzkou, červenou vlněnou sukni, vypasovaný svetřík v námořnické modři a boty s vysokými podpatky, které mi upřímně řečeno přišly příliš nebezpečné, než aby je používala kdekoli jinde než v ložnici. Když jsem dnes brzy ráno odcházel, abych se stihl připravit na schůzku v osm, měla na sobě jen bledý paprsek vycházejícího slunce, který proklouzl oknem ložnice.

Potlačil jsem úsměv a snažil se nevypadat příliš zoufale. Vlastně ani netuším, proč jsem se vůbec snažil. Dokáže ve mně číst jak v knize.

„Vidím, že už jsi také konečně přišel na to, jak se s tímhle kouzelným strojem zachází,“ zvolala.

Vklouzl jsem rukou do kapsy kalhot, zacinkal drobnými a ucítil, jak mi při jejím škádlivém tónu a postoji v žilách stoupl adrenalin. „Ve skutečnosti jsem tohle úžasné zlepšovátko objevil hned první den. Jen jsem se zkrátka nemohl nabažit těch okamžiků požehnaného ticha, když jsem ti přikázal, aby ses zvedla, odešla ze své vnější kanceláře a přinesla mi moje dokumenty.“

Vykročila ke mně se širokým úsměvem a rošťáckým pohledem. „Blbečku.“

Sakra jo. Pojď ke mně, krásko. Deset minut v místnosti s kopírkou? Za těch deset minut ti s přehledem dokážu vylepšit den.

„Dneska v noci si pořádně zacvičíš,“ zašeptala, a aniž by zvolnila chůzi, poklepala mě po rameni a minula mě, aby pokračovala dál chodbou.

Díval jsem se na její zadek, kterým trochu zavrtěla, a čekal, že se vrátí zpátky a bude mě ještě trochu mučit. Ale neudělala to. To je všechno? Nic víc nedostanu? Poklepání na rameno, trochu verbální předehry a zavrtění zadečkem?

Ale i tak, dneska nás po dlouhých týdnech čeká náš první celý společný večer.

Už jsme byli do sebe zamilovaní víc než rok – a ještě déle jsme spolu spali –, a přesto na společně strávený čas, který by trval déle než víkend, čekáme už od San Diega.

Povzdychl jsem si a vytáhl z tiskárny vytisknuté papíry. Potřebovali jsme dovolenou.

Když jsem se vrátil do své kanceláře, položil jsem složky na stůl a zíral na obrazovku počítače, na které se k mému překvapení zobrazoval téměř prázdný kalendář. Celý předchozí týden jsem pracoval od nevidím do nevidím, abych se dneska dostal domů k Chloe brzy, takže až na to, že mě ráno odchytili ze mzdového, mi zůstal zbytek dne volný. Nicméně Chloe byla ve své nové pozici očividně zaměstnaná ažaž.

Stýskalo se mi po dobách, kdy u mě pracovala jako stážistka. Kdy jsem jí mohl říkat, co má dělat. A vážně hodně mi chybělo, když mi to vracela a říkala mi, co mám dělat já.

Poprvé za celé měsíce jsem měl čas sedět ve své kanceláři a nedělat absolutně nic. Zavřel jsem oči a ve vteřině mi do hlavy vtrhly stovky myšlenek: pohled na prázdné newyorské kanceláře těsně předtím, než jsem odjel na letiště. Vyhlídka na to, že musím sbalit celý dům. Mnohem lepší vyhlídka na vybalování v novém domě s Chloe. A pak se můj mozek zatoulal mým nejoblíbenějším směrem: nahá Chloe, v každé představitelné poloze.

Což mě přivedlo k jedné z mých nejoblíbenějších vzpomínek na nás dva: to ráno po její prezentaci. Kvůli žáru a napětí z toho, že jsme si konečně doopravdy přiznali, že už spolu jen nespíme z nenávisti, ale doopravdy máme zájem o něco víc, jsme si prožili jednu z největších hádek. Neviděl jsem ji celé měsíce, takže jsem se objevil na její prezentaci před stipendijní komisí, abych se podíval, jak to dokonale zmákne. A taky že ano.

Jenže navzdory všemu, co jsme si předtím řekli nahoře v konferenční místnosti, toho pořád bylo tolik, co jsme si museli vyříkat. Naše opětovné shledání pro mě bylo pořád ještě tak nové, že jsem si nebyl úplně jistý, jak si vlastně stojíme.

Jakmile jsme vyšli ven na chodník, podíval jsem se na ni: na její oči a rty, na krk pořád trochu zarudlý od drsných polibků, kterými jsem ji zahrnul jen před pár minutami. To, jak se natáhla a sklouzla prstem přes to zarudnutí, které se podobalo malému cucfleku, mi vyslalo elektrickou připomínku z mého mozku přímo do ptáka: tohle znovushledání je sice fajn, ale je čas dostat ji domů a vyšukat jí mozek z hlavy.

Jenže jsem si nebyl jistý, jestli to oba vidíme stejně.

Venku na denním světle vypadala, že se brzy složí. Jasně, jak znám Chloe, tak se nejspíš posledních dvaasedmdesát hodin bez přestání připravovala a dolaďovala svou prezentaci, aniž by se vyspala. Ale neviděl jsem ji tak dlouho – dokážu se ovládat natolik, abych jí dovolil jít domů a odpočinout si? Pokud si potřebuje zdřímnout, můžu se tam prostě jen potloukat a počkat, než se vzbudí, ne? Mohl bych si lehnout vedle ní, ujišťovat se, že je vážně tady a že jsme se do toho fakt pustili a prostě jen… co? Hladit ji po vlasech?

Do háje. Byl jsem vždycky takhle úchylný?

Chloe si nadhodila tašku s počítačem na rameni a ten pohyb mě vytrhl z myšlenek. Ale když jsem se mrknutím znovu začal soustředit, všiml jsem si, že hledí do dálky k řece.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se a přikrčil se, abych jí viděl do očí.

Přikývla a trochu sebou trhla, jako kdybych ji při něčem přistihl. „Jsem v pohodě, jen je toho trochu moc.“

„Trochu otřesená?“

Její vyčerpaný úsměv se dotkl něčeho citlivého pod mými žebry, ale způsob, jakým si olízla rty, než promluvila, měl vliv na něco trochu níž. „Byla jsem tak smutná, když jsem si myslela, že tě dneska neuvidím. A dneska ráno jsem strávila celou cestu mezi tvou budovou a tímhle místem tím, že jsem přemýšlela o tom, jak je divné, že jsem se do tohohle chtěla pustit bez tebe, Elliotta nebo kohokoli jiného z Ryan Media Group. A pak jsi sem přišel a samozřejmě mě okamžitě naštval, ale taky jsi mě rozesmál…“ Naklonila hlavu a zkoumala mou tvář. „Ta prezentace byla přesně taková, jakou jsem ji chtěla mít, a pak ta nabídka práce… a ty. Řekl jsi mi, že mě miluješ. Jsi tady.“

Natáhla se, aby mi přitiskla dlaň na hrudník. Věděl jsem, že cítí, jak mi v hrudi burácí srdce. „Vyprchává ze mě adrenalin a teď jsem jen…“ Odtáhla ode mě ruku a neurčitě před sebou mávla, než jí ruka znaveně klesla k boku. „Nejsem si jistá, jak to bude dneska probíhat.“

Jak to bude dneska probíhat? Mohl jsem jí říct naprosto přesně, jak to bude probíhat. Budeme mluvit, dokud se nesetmí, a pak budeme šukat, dokud zase slunce nevystoupá na oblohu. Natáhl jsem se k ní a sklouzl jí paží kolem ramene. Bože, bylo to tak příjemné.

„Dovol mi, ať si s tím lámu hlavu já. Odvezu tě domů.“

Tentokrát zavrtěla hlavou a přiměla se víc se soustředit na přítomnost. „Nevadí, jestli musíš zpátky do práce, můžeme –“

Zamračil jsem se a zavrčel: „Nebuď směšná. Jsou skoro čtyři. Do práce se už vracet nebudu. Mám tu auto a ty si do něj koukej sednout.“

Do jejího úsměvu se vloudila ostrost. „Objevil se Panovačný Bennett. Teď už s tebou rozhodně nepůjdu.“

„Chloe, nedělám si legraci. Nehodlám tě spustit z očí až do Vánoc.“

Zamžourala do odpoledního červnového slunce. „Do Vánoc? To na můj vkus zní trochu moc jako ta scéna s Gimpem z Pulp Fiction.“

„Pokud tě tohle nerajcuje, tak ten náš vztah možná nakonec přeci jen fungovat nebude,“ škádlil jsem ji.

Zasmála se, ale neodpověděla. Místo toho na mě bez mrknutí vzhlížely ty tmavě hnědé, tak obtížně čitelné oči.

Měl jsem pocit, že jsem z toho už strašně vypadl ze cviku, a snažil jsem se skrýt svou frustraci.

Přitiskl jsem jí ruce na boky a naklonil se k ní, abych jí vtiskl krátký polibek do středu úst. Kurva, potřebuju víc. „Pojďme. Žádný filmový Gimp. Jen my dva.“

„Bennette –“

Přerušil jsem ji dalším polibkem. Tahle drobná neshoda mě paradoxně uklidnila. „Do mého auta. Hned.“

„Seš si jistý, že nechceš slyšet, co ti potřebuju říct?“

„Naprosto. Jakmile budu mít obličej zabořený mezi tvými stehny, můžeš si říkat, co chceš.“

Chloe přikývla a bez námitek mě následovala, když jsem ji vzal za ruku a něžně ji táhl k parkovišti. Ovšem každou chvilku se tajemně usmála.

Celou cestu k ní domů mi přejížděla prsty po stehně, nakláněla se ke mně, aby mi mohla olizovat krk, klouzala rukou po mém ptákovi a mluvila o maličkatých červených kalhotkách, které si dneska ráno oblékla, protože potřebovala trošku pozvednout sebevědomí.

„Roztříští se tvoje sebevědomí, když z tebe ty kalhotky servu?“ zeptal jsem se a naklonil se k ní pro polibek, protože jsme stáli na červenou. Auto za mnou zatroubilo přesně ve chvíli, kdy to začalo být zajímavé: její rty se podvolily mým lehkým kousancům a její zvuky naplnily má ústa a mou hlavu a – kurva – celou mou hruď. Potřeboval jsem ji svlíknout a dostat pod sebe.

Ve výtahu cestou nahoru do jejího bytu to bylo divoké. Byla tady, sakrapráce, byla tady a tolik mi předtím chyběla. Kdyby bylo po mém, tahle noc by trvala tři dny. Vytáhla si sukni přes boky a já ji zvedl, stoupl jsem si mezi její nohy a vsunul do ní svého rozbolavělého ptáka.

„Udělám tě tolikrát, že to ani nespočítáš,“ vydechl jsem.

„Hmmm, slibuješ?“

„Slibuju.“

Zhoupl jsem boky a ona zalapala po dechu a zašeptala „Fajn, ale nejdřív –“

Výtah cinknul. Vykroutila se mi a sklouzla zpátky na podlahu. S nerozhodným pohledem si uhladila sukni a vykročila přede mnou chodbou ke svému bytu.

Sevřel se mi žaludek.

Nebyl jsem tu od chvíle, kdy jsme se rozešli, a já obelhal strážného, aby mě pustil nahoru a já si s ní mohl promluvit. Místo toho jsem celou dobu strávil konverzací s jejími dveřmi. Zvenčí. Cítil jsem podivný neklid. Chtěl jsem cítit jenom úlevu z našeho znovushledání, ne přemýšlet o všem, co jsme propásli v těch měsících, kdy jsme nebyli spolu. Abych se rozptýlil, sklonil jsem se a vsál mezi rty kůži za jejím uchem. Jak neobratně zápolila s klíčem, začal jsem pracovat na zipu na zadní části její sukně.

Prudce otevřela dveře a otočila se ke mně. „Bennette –“ začala, ale já ji zatlačil dovnitř, přirazil zády na nejbližší zeď a umlčel svými ústy. Kurva, chutnala tak dobře… jako směsice vody s citronem, kterou předtím pila, a té tolik známé chutě: chutnala slabě po mátě a ještě slaběji po hladových rtech. Moje prsty si pohrávaly se zadní částí její sukně, ale rychle jsem zapomněl na svou obratnost, trhl jsem zipem dolů a odhodil látku na podlahu. Okamžitě jsem se natáhl po jejím blejzru. Proč má tu zatracenou věc sakra pořád ještě na sobě? Proč na sobě vůbec ještě něco má?

Pod mým pohledem jí pod sytě purpurovou halenkou ztvrdly bradavky. Natáhl jsem se, abych jednu obkroužil konečkem prstu. Ostré zalapání po dechu přivábilo mé oči k jejím.

„Strašně mi tohle chybělo. Tys mi chyběla.“

Její jazýček vystřelil ven, aby jí zvlhčil rty. „Mně taky.“

„Kurva, já tě tak miluju.“

Když jsem ji líbal na krk, hruď se jí zvedala a klesala zrychleným dechem a já si nebyl jistý, jak tohle skončí, jak vůbec dokážu zpomalit. Mám si ji vzít tady, nejdřív rychle a tvrdě, nebo ji mám odnést k pohovce nebo židli a kleknout si před ní a jednoduše ji ochutnat? Tak dlouho jsem o tom všem přemýšlel – přehrával jsem si v duchu, jak se bude každý ten scénář vyvíjet – a teď jsem se najednou cítil jako ochromený skutečností, že ji mám konečně tady, z masa a kostí.

Tohle všechno jsem potřeboval. Potřeboval jsem slyšet její zvuky a cítit její kůži, ztratit se v útěše její ruky ovinuté kolem mého ptáka, sledovat kapku potu na jejím obočí, když si mě osedlá a ukáže mi, jak moc jsem jí taky chyběl. Spatřil bych to v tom, jak by její rytmus zakolísal, když by se blížila vyvrcholení, nebo by mě pevně sevřela, když bych vyslovil její jméno tím tichým šepotem, který se jí vždycky líbil.

Ruce se mi třásly, když jsem se natáhl a opatrně jí rozepnul nejsvrchnější knoflíček halenky. V nějaké mé rozvinuté části mozku, která se ovšem neustále zmenšovala, jsem si uvědomil, že nechci zničit knoflíčky na halence, kterou měla při obhajobě své práce.

Taky jsem si to chtěl vychutnat. Vychutnat si ji.

„Bennette?“

„Hmm?“ Rozepnul jsem jí další knoflíček a sklouzl prstem po prohlubni na jejím hrdle.

„Miluju tě,“ vydechla a její ruce se mi opřely o předloktí, oči rozšířené. Moje ruce znejistěly a mně se zadrhl dech v hrdle. „Ale… vážně se ti nebude líbit, co se ti chystám říct.“

Pořád jsem byl zaseknutý na té části Miluju tě. Můj úsměv mi přišel trochu nekontrolovaný. „Co…? Ať mi musíš říct cokoli, jsem si jistý, že to nebude tak zlý.“

Zamračila se a otočila se, aby se podívala na hodiny na zdi. V tu chvíli mě poprvé napadlo se po jejím bytě porozhlédnout. Překvapeně jsem o krok ustoupil. Její byt nevypadal ani v nejmenším, jak jsem čekal.

Všechno na Chloe bylo vždycky dokonalé, stylové a moderní. Ale její byt nemohl být od toho popisu vzdálenější. Obývací pokoj byl uklizený, ale plný ošoupaného nábytku a věcí, které nevypadaly ani v nejmenším jako něco, co by jí patřilo. Všechno bylo hnědé nebo žlutohnědé. Pohovky vypadaly pohodlně, ale jako kdyby je vyrobili ze stejné látky jako nějakého plyšáka. Na polici poblíž maličké televize se tísnila malá sbírka dřevěných sov a hodiny, na které v kuchyni pohlédla, na sobě měly kotě s růžovou mašlí a nevkusnými nafouknutými písmeny nápis „Vrrrň blahem!“

„Tohle… jsem nečekal.“

Chloe sledovala můj pohled po bytě a pak propukla v hlasitý smích. Byl to stejný smích, kterým se vždycky smála, než mě slovně vykuchala. „A co jste čekal, pane Ryane?“

Pokrčil jsem rameny. Nechtěl jsem ji urazit, ale tahle nesourodost mě upřímně zaujala. „Jen jsem čekal, že tvůj byt bude vypadat trochu víc jako ty.“

„Cože, tobě se nelíbí moje sovy?“ zeptala se se zakřeněním.

„Líbí, ano, jen jsou –“ začal jsem a nervózně si prohrábl rukou vlasy.

„A co ty pohovky?“ přerušila mě. „Nemyslíš si, že bychom se na nich mohli pobavit?“

„Zlato, my bychom se mohli pobavit na jakémkoli povrchu v tohle bytě, jen se snažím říct, že jsem čekal, že tvůj byt bude míň…“

Kurva. Proč jsem pořád ještě mluvil? Přelétnul jsem k ní pohledem a zjistil, že si zakrývá rukou pusu a tiše se směje.

„Jen klid,“ uklidňovala mě. „Tohle je byt mojí mámy. Miluju to tady, ale máš pravdu. Nic tady z toho není moje. Zkrátka mi jen nedávalo smysl to tady prodávat, nebo sem nosit nové věci, když jsem chodila do školy.“

Znovu jsem se zvědavě rozhlédl. „Můžeš si dovolit koupit si kalhotky za sto dolarů, ale nechtělas novou pohovku?“

„Nebuď takový snob. Nepotřebovala jsem novou pohovku. A často jsem potřebovala nové kalhotky,“ pronesla tiše, ale významně.

„To teda zatraceně jo.“

S touhle dokonalou připomínkou jsem k ní přistoupil blíž a pokračoval v něžném útoku na její knoflíky. Stáhnul jsem jí halenku z ramen a nechal ji sklouznout po pažích dolů. Hleděl jsem na ni, jak přede mnou stála jen v červené krajkové podprsence a sladěných kalhotkách. Byly drobounké.

„Řekni mi, co chceš,“ vybídl jsem ji a cítil se trochu zoufale, když jsem jí přehodil vlasy přes rameno, abych jí mohl sát krk, čelist, ucho. „Mýho ptáka? Moji pusu? Moje ruce? Bože, dneska v noci ti to udělám vším, ale kde mám začít? Neviděl jsem tě celé měsíce a mám pocit, že se z toho zblázním.“

Natáhl jsem se po její paži a pobídl ji, ať jde ke mně blíž. „Zlato, polož na mě ruce.“

Sklouzla mi rukama po krku a sevřela mou tvář v dlaních. Cítil jsem, jak se chvěje. „Bennette.“

Teprve když takhle vyslovila moje jméno – jako kdyby se styděla, a možná byla dokonce zneklidněná –, jsem si vzpomněl, že mi říkala něco dalšího než jen Miluju tě. Něco, co se mi nebude líbit.

„Co se děje?“

Její oči byly obrovské, zkoumaly ty mé a přetékaly omluvou. „Zrovna jsem dokončila svou obhajobu, a –“

„Ach, sakra. Jsem takový blbec. Měl jsem tě vzít na večeři nebo –“

„– a slíbila jsem Julii a Sáře, že půjdeme ven –“

„– možná bychom si mohli vyrazit na nějakou večeři, až tě udělám –“ pokračoval jsem překotně.

„– na skleničku po mé prezentaci –“

„Potřebuju jenom jednou slyšet, jak se uděláš, a pak můžeme jít. Jen mi dej…“ Zarazil jsem se a konečně mi došla její slova. „Počkej, cože? Jdeš ven s Julií a Sárou? Dneska večer?“

Přikývla, v očích napětí. „Nevěděla jsem, že tu budeš. Nedokážu ani říct, jak moc bych jim chtěla zavolat a zrušit to. Ale jde o to, že nemůžu. Ne potom, jak hodné na mě byly posledních několik měsíců… když jsme byli…“

Zasténal jsem a přitiskl si dlaně na oči. „Proč jsi mi to neřekla předtím, než jsem tě svlékl? Bože můj, jak tě mám asi teď nechat jít? Celé hodiny mi bude stát.“

„Snažila jsem se ti to říct.“ Musím jí přičíst k dobru, že vypadala stejně frustrovaně, jako jsem se já cítil.

„Máme aspoň čas…“ Zavrtěl jsem hlavou a rozhlédl se, jako kdyby mohla být odpověď pohřbená někde v tomhle prastarém nábytku. „Nejspíš bych nás dokázal oba přivést k orgasmu, no, asi tak za dvě minuty.“

Zasmála se. „Nejsem si jistá, že by ses zrovna tímhle měl vychloubat.“

To teda vážně neměl.

Tiché překvapené zalapání po dechu jsem jí ukradl svými rty, když jsem ji políbil jazykem a zuby, a dokonce mi ani nezáleželo na tom, jestli máme jen pár minut. I s pár minutami si poradím.

Přejel jsem jí prsty přes tep viditelně pulzující na hrdle, sklouzl jsem mezi její ňadra, klouzal po jejím bříšku. Pokračoval jsem stále níž a níž, až jsem našel to důvěrně známé, oblíbené místečko, kde byla horká a kluzká, a i kdyby na nás v tu chvíli spadla střecha, nevšiml bych si toho, protože, Bože, neexistovalo nic než ona a její kraťounké zvuky a tichý šepot, abych pokračoval, pokračoval.

„Bennette,“ zašeptala. „Prosím.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Jedna