JOTA/2020

MUŽ, KTERÝ STÁL V CESTĚ

Copyright © Ivan Fíla c/o DILIA, 2020

All rights reserved

Copyright © Nakladatelství JOTA, 2020

ISBN epub 978-80-7565-700-8

Lídě, tak málo za tak mnoho...

„Potomstvo nepochopí, proč jsme znovu museli žít

v tak hluboké tmě,

když už jednou nastalo světlo...“

Sebastian Castellio, O umění pochybovat

„O činu Františka Kriegla jsem často přemýšlel

a v celé české historii nacházím pouze jednu analogii: NEODVOLÁM Mistra Jana Husa

v Kostnici v roce 1415.“

Karel Kosík, filozof

Prolog

Duben 1978. Hodiny na zdi ukrajovaly poslední vteřiny před půlnocí. Přitiskli hlavy k sobě, šťastně se na sebe usmáli.

„Všechno nejlepší, Františku...,“ řekla Riva s lehkým ruským přízvukem a políbila ho.

Bouchlo šampaňské. Špunt trefil perleťové srdce ve tvaru sedmdesátky visící na lustru. Připili si.

Jehla gramofonu dosedla na desku. Zazněl baryton Carlose Gardela. Božský Carlitos, král tanga, El Mago, jak mu dodnes říkají v Latinské Americe, a jeho nejslavnější píseň „Volver“ – vrátit se zpět.

I Kriegel by se rád vrátil – do doby před Únorem 1948, kdy jako nadšený komunista pomáhal v Praze ozbrojovat Lidové milice a věřil jako miliony jiných ve spásu lidstva, ve šťastné rudé zítřky.

–––––

Pocházel z Haliče z národnostně smíšené rodiny, otec Rakušan, matka Polka. Po rozpadu rakousko-uherské monarchie připadl tento neklidný kout Evropy Polsku, tomu pak část území vyrvala Ukrajina, a tu si pak přivlastnil Sovětský svaz.

Otec, drobný stavitel, umírá, když je Krieglovi jedenáct. Rodina se těžko protlouká, Kriegel se musí už jako dítě hlásit na různé příležitostné práce. Chce studovat medicínu na univerzitě ve Lvově, je však odmítnut, platí tam numerus clausus pro židovské uchazeče. A tak se rozhodne odejít do Prahy. Matka mu dá na cestu šest bílých košil a 500 korun.

Praha je v polovině dvacátých let liberální perlou střední Evropy, útočištěm mnoha intelektuálů z nejrůznějších zemí, a Kriegel se v ní rychle zabydlí. Díky rodičům ovládá perfektně němčinu a polštinu a s obdivuhodnou precizností se naučí česky. Studuje medicínu na německé fakultě Karlovy univerzity, kde je však postupem času konfrontován s radikalizujícími se německými studenty, sympatizanty Hitlera, kteří nosí na přednášky pásky s hákovým křížem na rukávech a vyřvávají antisemitská hesla. Do cesty se jim postaví mladí komunisté, Kriegel se k nim přidá a pustí se s fašouny do boje.

Ještě během studia vstupuje do KSČ, je přesvědčen, že jedině komunisté dokážou úspěšně čelit narůstající hospodářské krizi a hrozbě fašismu. V roce 1934 promuje. Dva roky sbírá lékařské zkušenosti po pražských nemocnicích a pak se mu naskytne příležitost, kterou nemůže odmítnout. Ve Španělsku vypukla občanská válka a země naléhavě potřebuje lékaře. Kriegel se přihlásí a pod praporem mezinárodních interbrigád bojuje po boku republikánů proti jednotkám generála Franca podporovaného nacistickým Německem. Heslem při náboru českých dobrovolníků je U bran Madridu se bojuje také za Prahu! Bojuje se marně. Franco zvítězí a o tři roky později vpochoduje do Čech Hitler a Československo přestává existovat.

Kriegel se nemá kam vrátit, Němci by ho okamžitě zatkli, a tak hledá uplatnění jinde. Čína byla napadena Japonskem, ve městě Nanking Japonci během šesti týdnů povraždili 300 tisíc civilistů, a norský Červený kříž shání lékaře pro toto bojiště. Kriegel se znovu hlásí. Lékař se zkušeností z válečných lazaretů je přijat s otevřenou náručí. A tak stráví dalších šest let na světových frontách v boji proti fašismu.

Na podzim 1945 se vrací do osvobozené Prahy. Přijíždí do země, kde jsou lidé nadšeni Sovětským svazem, novým spojencem a ochráncem, který vyhnal ze země fašisty. A protože vidí v KSČ jeho věrnou paži a ve Stalinovi záruku míru, sympatizují s rudou ideologií. Zatímco před válkou měla strana jen něco přes 30 tisíc členů, po válce je to už přes 1 milion a počet stále roste. Tak se stane, že se komunisté zmocní v únoru 1948 vlády za jásotu téměř jedné poloviny národa. Americký Kongres vyhodnotí akci jako dokonalý státní převrat, kdy menšina obratně vymanévruje většinu a zneškodní potenciální opozici. Komunisté mají plán nového světa, v němž všichni najdou své místo a začnou rychle uskutečňovat svůj sen – spravedlivou idylu pro všechny. Ano, pro všechny! „Neboť,“ jak později napíše ve francouzském exilu zprvu zapálený komunista Milan Kundera, „všichni lidé odpradávna touží po idyle, po té zahradě, v níž zpívají slavíci, po tom území souladu, kde se svět netyčí cize proti člověku a člověk proti jiným lidem, ale kde naopak svět i všichni lidé jsou stvořeni z jedné látky a oheň, který plane na nebi, je tentýž, co hoří v lidských duších.“ Někteří lidé však té idyle nevěří, obávají se bolševického teroru, a odejdou ze země. Ti, co váhají anebo si myslí, že to s novými vládci a jejich společenskými změnami nebude tak horké, jdou pak místo do ciziny za mříže. Brzy tam za nimi putují další tisíce a desetitisíce a nakonec i mnozí komunisté jako například ministr zahraničí Clementis, jehož tělo se záhy houpe na šibenici. Najednou má mnoho z těch nadšených revolucionářů divný pocit, že ta jejich idyla se přestala podobat jejich představám. Jako by začala žít svým vlastním životem a nedbala na ty, co ji zrodili. A tito lidé začnou na tu idylu křičet, začnou ji volat, napomínat, honit a pronásledovat. Mezi nimi i Kriegel.

Dnes, o třicet let později, už dávno odhodil pouta rudých dogmat. Tancuje se svou milovanou Rivkou tango. Každý rok stejný rituál, každý rok začátkem dubna. Volver.

–––––

Hodiny na zdi odbily osmou ráno. Stál u okna. Pronásledovaly ho sentimentální myšlenky, které nesnášel, a rychle je zahnal: Co po něm zůstane? Víc než hrstka popela rozptýleného někde na loučce? A záleží vůbec na tom, zanechá-li po sobě cokoli? Myslel radši na svého oblíbeného básníka Ezru Pounda, který na konci války za nejtěžších podmínek – v kleci na prostranství kárného tábora americké armády poblíž Pisy – psal svá Cantos a po Homérově, Vergiliově a Dantově vzoru hledal ztracený Ráj. Nehýbej se. Ať mluví vítr. To je ráj. Venku se honily mokré sněhové vločky, dosedaly na jarem probouzející se stromy a keře v pražských Riegrových sadech a halily je do bílého hávu. Bydlel naproti v posledním patře rohového domu. Prostorný čtyřpokojový byt, jenž mu byl přidělen po válce za zásluhy v boji proti fašismu.

Riva chodila kolem dlouhého slavnostně prostřeného stolu, tu dorovnala talíř, tu příbor, tu sklenku. Všechno muselo být akurátní, geometricky přesné, v tom byla jako její František, s hrdostí o něm říkala, že je největší pedant na zeměkouli. Třicet židlí čekalo na své hosty, které si sem na večer pozvali. Tušil, že jedno místo zůstane prázdné – to jeho. Otočil se, přejel pohledem výsledek Rivina smyslu pro symetrii, šel ke stolu a posunul jeden látkový ubrousek nepatrně doleva. Podíval se na Rivu a spokojeně se usmál.

Byla drobounká, skoro až průhledná, vážila 45 kilo, v tváři měla hluboké vrásky. Její temné oči vyzařovaly jakýsi zvláštní neklid a latentní napětí. Za dva měsíce budou slavit i její sedmdesátiny. Budou také tancovat, také krátce po půlnoci – Straussův Císařský valčík. I ona měla svůj rituál.

Narodila se v Bělorusku, ve dvacátých letech odjela žít do kibucu v Palestině, kde poznala svého prvního manžela, českého Žida Pavla Frieda. V polovině třicátých let přijeli do Československa a během nacistické okupace se zapojili do komunistického odboje. Gestapo Rivu v dubnu 1942 při nahodilém pátrání po ukrytých vysílačkách spolu s předákem jejich odbojové skupiny Juliem Fučíkem zatklo a skončila v Osvětimi. Fučíka v Berlíně popravili a komunisté z něho po válce udělali národní kult, jeho Reportáž psaná na oprátce se stala povinnou četbou na školách. Avšak pravdu o jeho zatčení, které bylo heroicky líčeno v učebnicích dějepisu a bylo součástí několika filmových a divadelních ztvárnění, znala jen Riva, jediný žijící svědek, a ten už byl dávno odsouzen k mlčení.

–––––

Byli neoddělitelní, trávili spolu veškerý volný čas, užívali si každou byť sebemenší chvilku společného bytí. Když se o lidech říká, že jsou spojeni tělem i duší, tak o nich to platilo dvojnásob.

Vyšli z bytu a přivolali výtah. Na chodbě seděli dva esenbáci v uniformách. Na stolku stála lampička, vedle ní ležel otevřený tlustý sešit, do kterého zapisovali každou návštěvu. Naduté tváře, prázdné pohledy, těla páchnoucí potem. Zamáčkli cigarety v přeplněném popelníku a vstali.

Krieglovi nastoupili. Výtah se rozjel. Za matným sklem se míhaly siluety obou esenbáků, běželi po schodech dolů.

Výtah zastavil. Krieglovi vystoupili. Esenbáci stáli u domovních dveří a lapali po dechu. Kriegel je někdy trápil tím, že zas nastoupil, vyjel nahoru a pak se vrátil. Esenbáci ho nesměli spustit z očí, a tak lítali za ním jako psi, potili se a páchli ještě víc, funěli jako parní lokomotiva, a jednou ho dokonce prosili, aby s tím už přestal, jinak je trefí šlak.

Krieglovi vyšli na ulici do husté chumelenice. Esenbáci za nimi. Před domem stála šestsettrojka, uvnitř seděli fízlové v civilu. Auto jelo podél chodníku a „doprovázelo“ oba manžele. Bizarní obraz v šedi normalizace, deset let po Pražském jaru, kdy si to o moc ve státě rozdali komunisté s komunisty. Kdo nevěděl, že v autě sedí tajná policie, mohl si dokonce myslet, že se jedná o ochranku nějakého významného papaláše.

Za oknem v přízemí seděla Charlota Denyová, kdysi mondénní mladá dáma a skvělá tanečnice, jejímž rodičům tento dům patřil. Teď sešlá pětašedesátnice s odulým obličejem v obnošeném strakatém županu. Místo u okna bylo její místo, každý z ulice ji znal. Vysedávala tu celé dny, a protože trpěla nespavostí, často i celé noci. Chodila o berlích, následek komunistického žaláře z padesátých let, kde jí bachaři hrozili, že jí „zpřerážejí hnáty“, když na raportu nepředstoupí před ostatní vězeňkyně a nepřizná, že se stydí za své buržoazní rodiče a že znárodnění jejich majetku bylo spravedlivé. Mlčela, a tak ji odvlekli do sprch a mlátili železnou tyčí, až jí roztříštili všechny kosti v nohách. Pak na ni pustili studenou vodu a odešli. Na nohy se dalších šest let už nepostavila. Když ji pak na amnestii propustili a byl jí přidělen sklepní byt šedesát kilometrů za Prahou, kde žila ze skromného invalidního důchodu a podpory rodinných přátel, začala se s pomocí jedné řádové sestry, která se také po letech vrátila z kriminálu, učit znovu chodit. Komunisty nenáviděla snad ještě víc než fašisty, kteří ji za války sebrali, odvezli na nádraží do Holešovic a šoupli do vlaku smrti. Někdy se jen tak do větru řekne, že osud se s někým nemazlil, u Charloty tomu tak skutečně bylo. Byla zatrpklá a plivala na svět. Berle měla vždy opřené o židli a před sebou na stole rozložené karty na pasiáns.

Riva se krátce otočila, pohledy obou žen se setkaly. Znaly se z koncentráku, nějaký čas byly spolu na jednom baráku, ležely nad sebou na pryčnách. Spojoval je zázrak přežití, kdy jen o vlásek, díky souhře náhod a neuvěřitelnému štěstí, unikly plynové komoře. Jejich přátelství zasadil ránu komunistický převrat. Dvacet let spolu nepromluvily ani slovo. Kvůli Krieglovi.

–––––

Na dlouhých procházkách si Kriegel s oblibou vybíral jednosměrky a s dětinskou radostí se pak díval, jak na estébáckou šestsettrojku troubili a nadávali řidiči v protisměru. Někdy prochodil celé dny, aby odpoutal pozornost, Riva těžce nesla, když fízlové seděli den a noc před jejich bytem. Miloval chůzi, znal Prahu nazpaměť, každý zapadlý kout, každou uličku. Byl jedním z nejsledovanějších mužů v zemi. Už osm let. Na jaře 1970 byla na něj založena u StB složka s krycím jménem Přednosta. Estébáci na něj nasadili tři šestsettrojky a několik pochůzkářů, kteří se po směnách střídali a přebírali si ho po úsecích. Dráždil je svým hrdým pohledem, kde nebylo stopy slabosti, strachu či zoufalství. S pronásledovanými souputníky, vesměs bývalými špičkovými politiky, stranickými funkcionáři a umělci, pak žertoval, čí ostraha přijde stát měsíčně na víc.

–––––

Krieglovi stáli na stanici a čekali na autobus, esenbáci se drželi v dohledu, šestsettrojka stála na rohu. Kolem chvátali lidé, zachumlaní, zamračení, slzy z ledového větru v očích. Nohy se bořily do sypkého marastu, šedivé směsi sněhu, popela a špíny.

Seděli v poloprázdném autobuse a dívali se mlčky z okna. Rozkopané, rozbité ulice, na okrajích vozovek ležely hromady zledovatělého svinstva, které nikdo neodklízel. Spolu s otlučenými domovními fasádami to umocňovalo nevlídnost mrazivého dne. Esenbáci stáli u zadních dveří a po oku je sledovali. V závěsu jela šestsettrojka.

Přijeli před ruzyňskou věznici. Vystoupili. Esenbáci za nimi, přesedli si do šestsettrojky a sledovali je z auta.

Objali se, políbili. Pokaždé když Krieglovi přišlo předvolání do Ruzyně, nechtěl, aby s ním Riva jezdila a čekala tu na něj, ona si ale nedala říct.

Šel ke vstupní bráně a vytáhl papír. Ve vrátnici seděl esenbák v uniformě, změřil si ho nehybným pohledem. Otevřel okénko, vzal mlčky papír, přelétl ho a vzhlédl k němu. Pak okénko zavřel, zvedl telefon a vytočil číslo. Zamumlal něco do sluchátka a zavěsil. Okénko zas otevřel, podal mu papír a pokynul hlavou. Pokaždé stejný úkon, stejná setrvačnost, podle níž se dal měřit čas. Branka cvakla. Kriegel vstoupil. Otočil se a zamával Rivě.

–––––

Kriegel seděl na chodbě na úzké lavici, četl 1984 od George Orwella ve španělštině. Starý osahaný paperback, který mu kdysi v Havaně na komunistickém „ostrově svobody“ paradoxně věnoval sám velký vůdce a miláček levicových intelektuálů po celém světě Fidel Castro, kterému se kromě Líder Máximo nebo El Comandante říkalo ještě El Caballo, tedy hřebec, kvůli jeho neutuchajícímu sexuálnímu chtíči. Charismatický řečník byl zapsán do Guinessovy knihy rekordů za nejdelší projev na půdě OSN a přežil neuvěřitelných 638 pokusů o atentát. Jeho projevy trvaly v průměru devět hodin a kubánské ženy při nich dostávaly orgasmus.

Byla to Krieglova nejoblíbenější kniha, mohl ji číst donekonečna, vždy v ní našel nějakou novou myšlenku či pravdu, a připomínal si, jak ideologie, za kterou kdysi zapáleně bojoval, byla zneužita a zalita krví. Válka je mír. Svoboda je otroctví. Nevědomost je síla. Tři hlavní ideologická hesla ve fiktivní zemi, kde vládne tvrdá diktatura v čele s Velkým bratrem. Orwellova vize světa se stala realitou. Zajímavé bylo, že knihou se nechal inspirovat ještě jeden člověk, u kterého by se to nečekalo a který vstoupil do Krieglova života – major Čalkovský. O tom ale až později.

Ze dveří vykoukl prošedivělý podplukovník Molnár.

„Pan Kriegel.“

Kriegel vešel do zakouřené místnosti. Na stěně visel portrét prezidenta Gustáva Husáka. Byl to on, kdo osobně nařídil jeho sledování, byl to on, kdo byl posedlý touhou dostat Kriegla do kolen.

„Prosím, posaďte se,“ řekl Molnár.

Dal si ruce na židli a sedl si na ně. Starý trik, naučil se ho od „španěláka“ Josefa Pavla, jenž byl v únoru 1948 jako velitel Lidových milicí jeho nadřízený. Později upadl mezi komunisty v nemilost, byl bestiálně mučen, ztratil 31 kilo na váze a v roce 1953 dostal ve vykonstruovaném procesu 25 let. Takové přemety s sebou nesla doba, po vzoru masového vraha Stalina, který je ve své říši praktikoval už skoro třicet let a krátce před vypuknutím druhé světové války uzavřel mírový pakt s druhým největším masovým vrahem novodobých dějin, Hitlerem. Komunisté si pak z gruzínského strýčka s hustým knírem a huňatým obočím, který se rád nechával fotografovat s malými dětmi v náručí, udělali svoji modlu a ze zkrachovalého malíře z Braunau s tenkým knírkem, jehož konce si voskoval, svého strašáka.

Při ústupu poslední republikánské jednotky přes Pyreneje do Francie Kriegel s Pavlem a dalšími interbrigadisty doufají, že Daladierova socialistická vláda je přijme jako hrdiny, místo toho je ale zavřou do internačního tábora a jednají s nimi jako s válečnými zajatci. Při výsleších se Krieglovi třesou ruce, a tak mu Pavel poradí, ať si na ně sedne a mlčí. Účinkuje to dokonale, Kriegel přivádí Francouze k šílenství, chodí kolem něj ve třech, ve čtyřech, řvou na něj, hrozí mu, ale s Krieglem to ani nehne, má nervy ze železa. Později se mu podaří z tábora utéct. Unikne tak téměř jisté smrti, neboť po vpádu Hitlera do Francie vichistická kolaborantská vláda maršála Pétaina vydává nacistům především židovské uprchlíky.

–––––

Molnár mu nabídl cigaretu. Kriegel zavrtěl hlavou. Molnár si zapálil a změřil si ho pohledem. Otevřel šuple a vytáhl časopis.

„Co jste nám to zas proved, pane Kriegel? Loni ta Charta a teď tohle.“

Na stůl dopadl německý týdeník Der Spiegel. Na titulní straně byla Krieglova fotografie s nadpisem „Das Gewissen der Nation“ (Svědomí národa). Na Západě byl i deset let po Srpnu uznávaná osobnost, která se do povědomí světové veřejnosti zapsala jako MUŽ, KTERÝ STÁL V CESTĚ. Jeho hlas měl váhu, vyhledávali ho západní novináři a špičkoví politici jako například spolkový kancléř Helmut Schmidt nebo předseda křesťanských demokratů Helmut Kohl, a proto se ho komunistický režim tak obával. Už dávno ho chtěli odsunout za hranice, tam ať si hlásá, že klíč ke všemu důležitému je v minulosti a že člověk musí minulost neustále připomínat, křísit, zkoumat. Nabízeli mu vystěhovalecký pas, měl nabídky z věhlasných univerzit, lékařských institutů a klinik z celého světa. Všecko odmítl. Chtěl zůstat doma, se svou Rivkou, za nedůstojných podmínek, jejichž konec byl v nedohlednu. Byl aktivní v disentu, v prosinci 1976 byl mezi prvními, kdo podepsali úvodní prohlášení Charty 77, spolu s bývalým ministrem zahraničí Jiřím Hájkem jediný z mužů Pražského jara, které Češi a Slováci tehdy spojovali s nadějí na lepší budoucnost. I v tom vybočil z řady, neboť nešlo jen o výraz opozice k normalizačním poměrům, ale o nenávratné opuštění komunistické výlučnosti a zjevné sepětí se statečnými lidmi odlišných politických názorů. Chtěl pomoct vrátit do světového povědomí Československo jako zemi, která se jen tak snadno nepoddává, a tím napravovat hříchy někdejších kapitulantů.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž