Vlastimil Vondruška

Křišťálový klíč - Vídeňský sen

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9351-3 (epub)

ISBN 978-80-243-9352-0 (mobi)

Mé ženě Aleně

I. ČÁST

VÝMINEK

Já, Johann Heřman, otevírám tuto druhou pamětní knihu našeho rodu roku Páně tisícího sedmistého patnáctého, na den svatých Tří králů. Stejně jako otec Ignác chci i já do ní po pravdě zaznamenávat vše, co bude v křesťanském světě hodno zaznamenání. Přiznávám, že z toho úkolu nemám velkou radost, protože bývá zvykem, aby v otcově letopisném díle pokračoval nejstarší syn. Jenže Leopold, který vyženil Falknovskou huť, příliš zbohatl a otec ho o tu službu raději ani nepožádal.

Obrátil se přímo na mne, neboť jsem studoval v jezuitské koleji a podle jeho mínění se na práci kronikáře hodím podstatně lépe. Sice si to nemyslím, ale rodiče jsem vždycky ctil, protože mi nikdy nevyčetli, že jsem se nestal sklářem nebo obchodníkem, jako jsou oni a mí sourozenci. Kromě Leopolda mám ještě mladšího bratra Matyáše, který se usadil v Haidě a snaží se obchodovat se vším možným, ale zatím mu to příliš nejde. Je mu však teprve dvaadvacet let a potřebuje získat zkušenosti a známosti mezi kupci. Se sestrou Hedvikou je to horší. Vím, že si prožila své, a chápu, že ve svých devatenácti letech hledá cestu křesťanským životem, ale žije sama a modlím se, aby se jí povedlo založit si slušnou rodinu. Co se týká práce, je však jistě skvělá a jistý Allason, anglický obchodník s plátnem, pro kterého pracuje, si ji nemůže vynachválit. Jenže práce není všechno, zvláště v životě ženy.

I já, který jsem právě dovršil Kristova léta, tak trochu tápu a stojím rozkročen mezi touhou po vědění, která mne kdysi přivedla k jezuitům, a odpovědností k rodině, neboť jsem kolej opustil a oženil se s Brunhildou. Někdy mi sama se smíchem připomíná, že to spíše ona se provdala za mne, než já se oženil s ní. Ať to ovšem bylo jakkoli, nikdy jsem nežehral. No, někdy snad tajně a ve skrytu duše, když jsem držel v ruce novou knihu a věděl jsem, že nebudu mít čas si ji přečíst. Ale pak se vrátím do jizby, kterou obýváme v úřednickém domě při jezuitské rezidenci v Liběšicích, a kolem krku se mi vrhnou naše děti. Vilemíně je už jedenáct a Ambrožovi šest. Malý Johánek se narodil před několika měsíci, a když vejdu, obvykle spí. Své děti bych nevyměnil za celou jezuitskou bibliotéku! Ale příliš odbíhám, místo abych se věnoval kronikářské práci.

Odpusťte mi to, někdy mluvím zbytečně mnoho. Za zaznamenání stojí především skutečnost, že v loňském roce konečně skončila válka, kterou náš vznešený habsburský dvůr vedl o dědictví španělské. V Kamenici, kde už spoustu let žijí moji rodiče Ignác a Anna, byl v kostele zřízen nový boční oltář zasvěcený Janu Nepomuckému, o jehož blahořečení se vážně uvažuje. Hraběti Kinskému zemřela manželka a jeho druhou ženou se stala Anna Terezie z Nesselrode. A u nás v Liběšicích rozčísl blesk prastarou lípu, kterou zasadil sám král Václav, toho jména čtvrtý, ještě v časech, než zvedli kališničtí kacíři svou rebelii.

I. KAPITOLA

Anna kráčela pomalu od kamenického zámku kolem kostela svatého Jakuba domů. Když míjela starobylý portál, pokřižovala se, jak měla ve zvyku. Dovnitř však nevstoupila, i když měla hlavu plnou starostí a přímluva boží by se jistě hodila. Jenže od té doby, co ji z morového onemocnění vyléčila spíše kořalka než modlitby, a navíc si před lety vymyslela zázrak v kapli za městem, ostýchala se žádat Pána o cokoli.

Jak moc by teď pomocnou ruku potřebovala. Manžel Ignác byl nemocný, nachladil se a nevypadalo to s ním dobře. Proč by jí však Bůh pomáhal? I když pravda byla, že onen údajný zázrak tehdy pomohl celé Kamenici.

Povzdechla si. Život byl složitý, a kdo mohl rozumět tomu, jaké byly záměry boží? Třeba jí přisoudil jisté poslání a zachránil ji právě skrze tu kořalku, aby zvěstovala ono zjevení a dala víru městu sužovanému morem. Ke kapli Panny Marie od té doby proudili poutníci ze širokého okolí a stalo se zde už několik nezpochybnitelných zázraků, neboť Panna Marie uzdravovala nevyléčitelně nemocné chudáky. Třeba by pomohla i Ignácovi. Jenže byl paličatý a odmítal kapli navštívit. U vchodu do chrámu zahlédla starou Voldřišku. Protože všude ležel sníh a mrzlo, seděla na nízkém ševcovském verpánku, který si přinesla z domova. Byla pohublá, na tváři měla čerstvé modřiny a šrám pod okem. Bylo zřejmé, že ji manžel zase zmlátil, a protože asi propil všechny peníze, přišla prosit sousedy o almužnu, aby mohla připravit večeři. Doma měla devět dětí.

Zamířila k ní, z kapsáře vylovila stříbrňák a podala jí ho. Ta si ho vděčně vzala, pak k ní zvedla utrápené oči a řekla: „Bůh ti to zaplať. Až budeš potřebovat spravit boty, přijď. Udělám to, jak nejlépe umím.“

„Umíš to lépe než ten tvůj pazhřivec,“ řekla, aby ji potěšila. Nebylo to pravda, stará Voldřiška neměla šikovné ruce. Ten její ano, jenže raději v nich držel džbánek s pivem než ševcovskou dratev.

„Budu se za tebe modlit,“ řekla ještě žebračka a přestala si jí všímat. Almužnu dostala a poděkovala, víc od nikoho nečekala a také ji víc nezajímalo. Anna se obrátila, opatrně sešla od vchodu kostela po dvou zledovatělých schodech a pokračovala domů.

Švec Voldřich byl hanbou města. Už dvakrát stál na pranýři. Ne proto, jak se choval ke své rodině, to nebyla věc, která by vrchnost trápila, ale dlužil rentu, kterou měl na zámek odevzdávat. Nebyla vysoká, pár stříbrňáků, jenže Voldřich, jakmile držel peníze v hrsti, nikdy na zámek nedošel a skončil v hospodě. Z cechu by ho dávno vyloučili, kdyby neměl tolik dětí a jeho žena nebyla příkladná křesťanka. Děkan Jindřich Ignác Teigl nad ní držel ochrannou ruku a jejího manžela mnohokrát pokáral, mezi čtyřma očima i veřejně z kazatelny. Jenže bylo to marné. Každý si zkrátka nesl svůj kříž. Anna se blížila k domovu. Starobylé stavení za kostelem její nejstarší syn Leopold před lety opravil a ve dvoře přistavěl sklady. Když mu otec předal tajemství, jak se vyrábí křišťálové sklo, dostali od něj rodiče tenhle dům. Hodil se, s Ignácem využívali sklady ve dvoře na přízi a plátno, ve stájích byl pár koní a pod přístřeškem povoz. Byla jednou z nejúspěšnějších faktorek na celém kamenickém panství a vydělávala dost peněz, aby měli s manželem dobré živobytí. Jenže práce ji už zmáhala. Bylo jí dvaapadesát a Ignác byl ještě o tři roky starší. Oba už měli šedivé vlasy a při cestách po kopcích za přadláky a tkalci se zadýchávali víc, než bylo zdrávo. Někdy jí v noci bušilo srdce, že nemohla usnout.

Prošla mázhauzem a pospíchala po schodech do patra. Tam byla ložnice. I když byly v domě ještě dvě další nepoužívané jizby, stále sdíleli společné lůžko. Ignác ležel zachumlaný do peřin a spal. Na čele se mu perlil pot, sípavě dýchal a občas polohlasně zanaříkal.

Anna tušila, jaké má bolesti, i když je tajil. Lehce, aby ho nevzbudila, ho pohladila po tváři.

„Jsme staří,“ povzdechla si. Ne, nestěžovala si, prožila krásný život. Před očima se jí vybavila sluncem zalitá mýtina tam daleko na Šumavě, kde ji Ignác poprvé objal a políbil. Byl tehdy plný sil a na sobě měl jen krátké plátěné nohavice. Nevnímala však jeho tělo, ale dychtivý úsměv a dobrotivé oči.

„Jsme staří,“ opakovala polohlasně. Pak si trochu těžce klekla na podlahu, sepjala ruce a dlouho se modlila za Ignácovo uzdravení. Umínila si, že pokud jí ho Pán zachová při životě, skončí s obchodováním a odejdou na výminek. Tentokrát ale opravdu, přestanou se dřít a budou se věnovat jen sobě.

Ignác se rozkašlal a pak se mu pohnula víčka. Anna se pokřižovala, pak se dlaní opřela o pelest lůžka a s námahou vstala. Ze stolu sebrala číši s vodou a přidržela mu ji u rozpraskaných rtů.

„Děkuju,“ špitl skoro neslyšně. Byl vyčerpaný a nedokázal už ani zvednout ruku.

Nebyla pověrčivá, přesto se pevně rozhodla, že nezavolá děkana, aby mu dal poslední pomazání. Vydala se do kuchyně svařit léčivé byliny. Musí žít!

Johann kráčel od budovy jezuitské rezidence k úřednickému domu a v ruce nesl novou, do kůže vázanou tlustou knihu. Listy měla prázdné, jen ten první nadepsal svým úhledným písmem jako druhou pamětní knihu rodu Heřmanů. Původně byl v pokušení, že kroniku začne sepisovat do prázdné knihy ze zásob pro písaře, které byly poskládané v truhlici ve skriptoriu. Ale pak si řekl, že nebude zbytečně provokovat správce, protože Johann Sikora měl přehled o každičké věci, která patřila řádu Tovaryšstva Ježíšova, a vsadil by se, že má spočítané i archy papíru, natož knihy. Proto si tuhle dal udělat, řádně za ni do pokladny zaplatil a nechal si napsat potvrzení. Měl pravdu. Jakmile ho správce Sikora zahlédl, nechal otevřít truhlici, přepočítal knihy, podíval se do kvitance a pak žlučovitě podotkl, že je to tedy v pořádku.

Johann Sikora neměl písaře Heřmana rád od počátku, co sem s rodinou přišel. On vlastně neměl rád nikoho a byl zatrpklý, protože bral místo správce za ponížení. Byl jezuita a sám sebe považoval za učence, nikoli drába, jak si v duchu namlouval. Navíc si na místo písaře tehdy vyhlédl svého přítele, který sloužil v Úštěku, jenže jezuité v Praze rozhodli jinak.

Od události s procesím, které mělo na Sikorův příkaz zabránit moru, a Johann ho kritizoval, ho nenáviděl a pronásledoval na každém kroku. Víc však dělat nemohl, protože písaře Johanna chránila autorita rektora pražské koleje, které liběšické panství patřilo.

Rektor Thomas Grissmiller nezapomněl na chráněnce svého dávného přítele otce Ambrosia, a i když se Johann nevydal cestou zbožného člena řádu, ale světskou, jednou ročně ho zval na audienci do pražského Klementina, aby si přátelsky porozprávěli. Nikoli o tom, jak Johann žije, to mocného jezuitu nezajímalo, ale o víře. Johann míval postřehy, které se sice tak úplně neslučovaly s katechismem, ale vzdělaní jezuité byli hloubaví a v soukromí rádi diskutovali o filozofii, pokoře a také o názorech prostých věřících jinak, než hlásali z kazatelen. Alespoň ti vzdělanější poctivě přemýšleli, jak upevnit víru a najít tu správnou cestu k pokoře a poslušnosti.

Johann kráčel zamyšleně a překvapilo ho, když za ním z budovy jezuitské rezidence vyběhl samotný správce a volal, aby se zastavil. V ruce třímal list a mával jím nad hlavou. Díky tomu zbrklému pohybu na zledovatělém dvoře uklouzl a poroučel se k zemi. Johann mu podal ruku a pomohl vstát, ale stěží skrýval pobavený úsměv. Už se těšil, až o tom bude vyprávět doma. Ne ze zlomyslnosti, ale mezi rezidencí, kde dožívali přestárlí členové řádu Tovaryšstva Ježíšova, a úřednickým domem u vrat do dvora existoval neviditelný příkop, který symbolizoval odstup mezi vrchností a služebníky. Nejmocnější zbraní poddaných byl vždycky vtip a satira.

„Právě jsem obdržel příkaz našeho otce rektora,“ supěl správce Sikora a rukou si třel naražené pozadí. V poslední době ztloustl, život v rezidenci mu svědčil, příliš se nenadřel, a protože jeho přestárlí bratři, o které tu pečoval, mnoho nejedli, tajně dojídal jejich misky. A piva si rozhodně dopřával víc, než mu svědčilo. Břicho mu vystupovalo jako buben a pod černou sutanou bylo dobře viditelné, i když si ji nechal krejčím rozšířit a z ramen splývala volně, skoro jako dlouhá noční košile.

„Ano?“ řekl zdvořile Johann a zbožně se pokřižoval, jak se v podobných situacích slušelo. „Ctihodný rektor Grissmiller poroučí, aby ses za ním okamžitě vydal,“ pokračoval správce Sikora a v jeho hlase se nedala nepostřehnout žlučovitost. On byl správcem a do pražského Klementina jezdíval s účty několikrát ročně. Rektor ho v posledních třech letech nepřijal ani jednou.

„O co jde?“

„Nejsi drzý? To ti snad poví otec rektor sám,“ odsekl Sikora a podal mu list papíru, na jehož spodním okraji byl zbytek červeného vosku z rozlomené pečeti. Pak se otočil a s rukama rozpaženýma, jako by to byla křídla, opatrně kráčel zpátky k budově rezidence. Johann ho chvíli sledoval, zda třeba znovu neuklouzne, ale když správce došel až ke dveřím bez úhony, zklamaně se odvrátil a vydal se domů. Ani on nespěchal a krátkými kroky hledal místa, kde z ledu vystupovala zmrzlá hlína.

Brunhildu našel sedět na lavici u pece. Měla stažené ramínko haleny a kojila malého Johánka. Vilemína a Ambrož byli někde venku, do večeře zbývala spousta času, ještě se ani nezačalo stmívat.

„V pražských městech jsi byl před pár měsíci o adventu,“ opáčila polekaně, když jí o rektorově pozvání pověděl. „To přece není samo sebou. Něco se muselo stát.“

„Neboj se. Nic jsem neprovedl a nemyslím, že bychom se museli obávat, má drahá. Vidíš, ten list začíná důvěrně, jak mne vždycky ctihodný rektor oslovuje. Jde tedy o soukromou věc, nikoli úřední.“

„Jen aby. Dneska se mi zdálo o vránách, a ty vždycky znamenají smůlu. Ne, nejsem pověrčivá, ale vzpomeň si, jak loni v létě pozvali do Klementina poklasného a už se nevrátil. A jeho rodinu odtud vyhnali.“

„Jenže on tajně prodával obilí, které kradl z liběšického dvora. To je přece něco jiného. I tu knihu, co jsem přinesl, jsem zaplatil a správce Sikora si to ověřil. Já mám svědomí čisté.“

„Promiň, ale to ty starosti. Všechno mě tak hloupě vyleká,“ přiznala Brunhilda po chvíli ticha. „Malý špatně tráví. Většinou všechno vyzvrací. Podívej se, jak je hubeňoučký. Vůbec nevím, co mám dělat.“

„Radila ses s ženskými?“

„Prý se mám za něj víc modlit,“ ušklíbla se. „Ale dneska večer přijde stará Michalka. Samozřejmě po soumraku, aby si jí nikdo z jezuitů nevšiml.“

Stará Michalka byla vdova, o které se vyprávělo ledasco. Prodávala lektvary proti nemocem i uhranutí, trhala lidem zuby a pomáhala ženským při porodech. Nikdy však nevynechala bohoslužby v kostele, chodila pravidelně ke zpovědím a dávala milodary na chudé, proto ji jezuité nechávali na pokoji. Ve své rezidenci ji však vídali neradi.

„Udělala jsi dobře, žes ji pozvala,“ pochválil ji Johann a posadil se na lavici ke stolu. Byl za celý den pořádně uběhaný, protože se blížil svátek svatého Jiří, kdy poddaní odváděli první díl renty vrchnosti, a on musel připravit seznamy. A to znamenalo, že si musel ověřit, kdo v posledním roce zemřel a zda nemají některé usedlosti jiného majitele. Jenže na některé rychtáře nebylo spolehnutí, a proto musel do dvou vesnic zajet osobně.

Johánek měl už zřejmě dost, protože se odmítal znovu přisát k prsu, několikrát si odříhl a pak usnul. Brunhilda ho opatrně odnesla do kolébky a přikryla. Pohladila ho po vyhublé tvářičce a pak se posadila vedle svého manžela a ramenem se o něj unaveně opřela. I ona měla za sebou těžký den. Jako každé úterý pomáhala sousedkám s pečením chleba. Připravovaly vždycky několik desítek bochníků na celý týden pro vrchnost i pro čeleď. Ráno sněžilo, a tak musela odklidit sníh a pak ještě prala pleny. Na to, aby bylo její dítě v čistém, si nesmírně potrpěla.

„Omlouvám se,“ řekla a nechala se obejmout. „Zbytečně tě trápím svými řečmi. Já vím, že se o nás postaráš. Dej na sebe pozor. Kdy odjedeš?“

„Hned ráno.“

„Děti jsou venku a večeři mám už hotovou,“ řekla a stydlivě sklopila pohled k zemi. I když měli spolu už tři děti, vždycky se styděla přiznat, že by se chtěla pomilovat. Johann ji znal a byl vděčný za to, že se nechová vulgárně jako manželky jiných úředníků, kteří s nimi v domě pro služebnictvo žili. Pohladil ji po tváři, pak vstal a za ruku ji odvedl k lůžku.

Brunhilda si rychle lehla na záda a vykasala si suknici. Johann shodil nohavice a lehl si na ni. Přestože byla jizba příjemně vyhřátá, přehodil přes oba peřinu.

„Prosím, zůstaň,“ zajíkala se vzrušením.

„Tři děti nám snad stačí,“ bránil se. Ale Brunhilda ho přidržela, až dosáhla svého. Když skončili, měla v očích slzy a Johann pochopil, že jeho žena nevěří, že by jejich nejmladší syn přežil.

Leopold seskočil ze sedla a podal otěže huťmistru Kristiánovi. Ten řídil Falknovskou huť už druhým rokem a byl to hřmotný poctivý muž a obratný sklář. Měl jen jednu nectnost, a tou byly ženy. Ve svém domku u lesa měl už šestou. S žádnou se neoženil, a když ho omrzely, poslal je zpátky domů. Pokaždé jim ovšem zaplatil, a tak měl u ostatních sklářů pořád dluhy, protože jeho mzda mu na podobný způsob života nestačila. Nikdy se ale kvůli tomu netrápil.

„Jak to jde?“ zeptal se ho Leopold konverzačně. Podle množství zboží, které odtud odcházelo, věděl, že dobře. Dokonce výtečně. Falknovské sklo mělo dobrý zvuk a za dobrou cenu prodal vše, co se tu vyfoukalo a co pro něj rytci v okolí dekorovali. Privilegium, které kdysi získal spolu s otcem od hraběte Norberta Oktaviána Kinského, se mu podařilo prodloužit, a to mu zajišťovalo značné výhody oproti okolním hutím.

„Ale, jde to celkem dobře,“ opáčil podle očekávání huťmistr.

„Ale s vaším tchánem to jde z kopce. Co mu umřela žena, skoro nepromluví. A někdy se tváří, jako by ani nevěděl, kde je. Předevčírem zmizel a půl dne jsme ho hledali po lesích. Nakonec jsme ho chválabohu objevili u milířů. Tvrdil, že tam čeká, až přijede povoz pro uhlí.“

Ani tohle Leopolda nepřekvapilo. Martin Reilich trpěl stařeckou demencí už delší dobu. Marie tvrdila, že by měli otce svěřit do péče nějakého kláštera, kde řeholníci pečují o staré lidi. I když Leopold se svým tchánem v minulosti příliš nevycházel a nikdy k sobě neměli blízko, nelíbilo se mu to. Konzervativně lpěl na názoru, že děti by se měly postarat o své rodiče až do jejich konce a lidé by měli umírat doma. Dokonce se o to s Marií pohádal. Byla vždycky sobecká a nesnesla, když jí odporoval. Pokud šlo o něco nepodstatného, ochotně jí ustupoval. Ale slova desatera nebyla rozhodně podle Leopolda nepodstatná. Cti otce svého i matku svou, abys dlouho živ byl a dobře se ti vedlo na zemi.

„Najmi někoho, aby se o něj staral. A hlavně ať ho hlídá. Nechci, aby si Martin ublížil,“ rozhodl příkře. Pak zamířil do Sklářského šenku. Skláři sice ještě stáli na verštatu a foukali, ale bylo už odpoledne a za chvíli měli skončit. V pánvích bylo skloviny už jen na dně. Tradice velela, aby se s nimi nejprve napil a vyptal se jich, jak se jim daří. Někdy to bylo i zábavné. Jak říkávala jeho matka, skláři byli čumáci a jejich zážitky se hodily právě jen ke stolu v hospodě.

S matkou i otcem se před několika lety nerozešel v dobrém, šlo o huť, ale najednou se zastyděl. O tchána má starost, ale o vlastní rodiče ne. Téměř okamžitě se rozhodl, až tady ve Falknovské huti skončí, zastaví se v Kamenici.

„Nestíháme,“ hlásil huťmistr, když koně odvedl do maštale a předal podomkovi, který ho odsedlal a nakrmil. Hned pak pospíchal za Leopoldem do šenku. Chtěl si s ním promluvit, dokud jsou sami. „Zakázek je chválabohu hodně. A vyrábíme dobré sklo. Křišťál tady v okolí taví sice už všichni, ale ten náš je pořád nejlepší,“ pokračoval Kristián a upil ze džbánku. Pivo kupovali z vrchnostenského pivovaru z Kamenice. Nebylo nejlepší, ale vrchnostenský správce pod hrozbou trestu nedovolil brát jinde.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

I. ČÁST

VÝMINEK

I. KAPITOLA

II. ČÁST

III. ČÁST

IV. ČÁST

V. ČÁST

VI. ČÁST

VII. ČÁST