Copyright © Stephen King, 2003

Original English title: WOLVES OF THE CALLA (DARK TOWER V)

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2004, 2009

Cover image: Rhett Podersoo

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský - Beta s.r.o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-232-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-233-4 (mobi)

OBSAH

Závěrečná zápletka

VZDOR 19

Prolog Šmejdi

Část první Todes

I. Tvář na hladině

II. New York, New York

III. Mia

IV. Porada

V. Overholser

VI. Způsoby Eldů

VII. Todes

Část druhá Vyprávění příběhů

I. Pavilon

II. Suchá křivice

III. Knězův příběh (New York)

IV. Kněz pokračuje ve vyprávění (Skryté silnice)

V. Příběh o Šedém Dickovi

VI. Dědečkovo vyprávění

VII. Nokturno, hlad

VIII. Berkův obchod. Nenalezené dveře

IX. Kněz uzavírá své vyprávění (Nenalezeno)

Část třetí Vlci

I. Tajemství

II. Dogan, část I

III. Dogan, část II

IV. Krysař

V. Setkání folken

VI. Před bouří

VII. Vlci

Epilog Dveřová jeskyně

Autorova poznámka

Autorův doslov

Tato kniha je pro Franka Mullera,

který slyší hlasy v mé hlavě.

Závěrečná zápletka

Vlci z Cally jsou pátým dílem příběhu, který je inspirován básnickým vyprávěním Roberta Browninga „Childe Roland přišel k Temné věži“. Šestý díl, Zpěv Susannah, bude vydán v roce 2004. Sedmý a poslední, Temná věž, bude publikován později téhož roku.

První díl, Pistolník, vypráví o tom, jak Roland Deschain z Gileadu pronásleduje a nakonec dopadne Waltera, muže v černém, který předstíral přátelství k Rolandovu otci, ale ve skutečnosti sloužil Karmínovému králi ze vzdáleného Konečného světa. Dopadení tohoto poločlověka Waltera je pro Rolanda jedním z kroků na cestě k Temné věži, neboť doufá, že tam je možno zastavit a snad i zvrátit stále rychlejší rozpad Středosvěta a pomalé odumírání Paprsků. Podtitul tohoto románu zní NOVÝ ZAČÁTEK.

Když se s Rolandem seznamujeme, Temná věž je jeho posedlostí, jeho grálem, jeho jediným důvodem k životu. Dozvíme se, jak se Marten pokusil, když byl Roland ještě chlapec, poslat ho do vyhnanství na západ a vyřadit ho tak z té velké hry. Avšak Roland Martenovy plány dokonale zkříží, zejména díky tomu, jakou zbraň si vybral při své zkoušce mužnosti.

Steven Deschain, Rolandův otec, pošle svého syna a dva jeho přátele (Cuthberta Allgooda a Alaina Johnse) do přímořského panství Mejis, a to hlavně proto, aby chlapce dostal z Walterova dosahu. Tam se Roland setká se Susan Delgadovou, která se právě, celá vylekaná, vracela od čarodějnice, a zamiluje se do ní. Rhea z Cöosu žárlí na dívčinu krásu a je také trochu nebezpečná, protože získala jednu z velkých skleněných koulí, kterým se říká Oblouky duhy… nebo Čarodějova skla. Je jich celkem třináct, nejmocnější a nejnebezpečnější je Černá třináctka. Roland a jeho přátelé prožijí v Mejisu řadu dobrodružství, a i když vyváznou životem (a také s růžovým Obloukem duhy), Susan Delgadová, ta líbezná dívka v okně, je upálena na hranici. Tento příběh se vypráví ve čtvrtém díle, Čaroděj a sklo. Podtitul tohoto románu zní VHLED.

Během vyprávění o Věži zjistíme, že pistolníkův svět má jakýsi zásadní a strašlivý vztah k našemu světu. Toto spojení se poprvé projeví, když Jake, chlapec z New Yorku z roku 1977, potká na pouštní dostavníkové stanici Rolanda, řadu let po smrti Susan Delgadové. Mezi Rolandovým a naším světem jsou dveře, a jedněmi z nich je smrt. Jake se ocitne na pouštní dostavníkové stanici poté, co ho kdosi strčil na Čtyřicáté třetí ulici do silnice a přejelo ho auto. To auto řídil Enrico Balazar. Ten, kdo Jakea strčil, byl zločinecký sociopat Jack Mort, Walterův představitel na newyorské úrovni Temné věže.

Než Jake a Roland doženou Waltera, Jake znovu zemře… tentokrát kvůli pistolníkovi, který je postaven před trýznivou volbu: buď jeho symbolický syn, nebo Temná věž. Vybere si Věž. Jakeova poslední slova předtím, než padne do propasti, znějí: „Tak jdi – jsou jiné světy než tento.“

Poslední střetnutí mezi Rolandem a Walterem se odehraje u Západního moře. Hovoří spolu celou noc a muž v černém vyloží Rolandovi budoucnost pomocí zvláštního balíčku tarotových karet. Roland se má soustředit zejména na tři karty – Vězně, Paní stínů a Smrt („nikoli pro tebe, pistolníku“).

Kniha Tři vyvolení (s podtitulem OBNOVA) začíná na pobřeží Západního moře zanedlouho poté, co se Roland probudí po střetu s Walterem. Na vyčerpaného pistolníka zaútočí horda masožravých „humroidů“, a než jim Roland stačí utéct, je vážně zraněn, přijde o dva prsty na pravé ruce a dostane vážnou infekci. Roland se znovu vydá na cestu po pobřeží Západního moře, i když je nemocný a možná umírá.

Cestou narazí postupně na troje dveře, které stojí volně na břehu. Všechny se otevírají do New Yorku, ale do tří různých kdy. Z roku 1987 Roland vytáhne Eddieho Deana, Vězně heroinu. Z roku 1964 vytáhne Odettu Susannah Holmesovou, ženu, která přišla o nohy, když ji sociopat Jack Mort strčil pod kola projíždějícího metra. Je to Paní stínů, které se v hlavě skrývá druhá, násilnická osobnost. Ta skrytá žena, krutá a lstivá Detta Walkerová, je odhodlána zabít Rolanda i Eddieho, když ji pistolník vtáhne do Sředosvěta.

Roland si myslí, že možná zvolil všechny tři v osobě Eddieho a Odetty, protože v Odettě jsou ve skutečnosti dvě osoby, ale když se Odetta a Detta spojí do jediné Susannah (hlavně díky lásce a odvaze Eddieho Deana), pozná pistolník, že tomu tak není. Zjistí ještě něco: mučí ho vzpomínky na Jakea, chlapce, který ve chvíli smrti mluvil o jiných světech.

Pustiny, podtitul SMÍŘENÍ, začínají paradoxem: Rolandovi připadá, že Jake je zároveň živý i mrtvý. Jakea Chamberse, který žije v New Yorku koncem 70. let minulého století, pronásleduje stejná otázka: živý, nebo mrtvý? Jak to s ním je? Když Roland, Eddie a Susannah zabijí obřího medvěda, který se jmenoval Mir (tak mu říkal Starý lid, který ze strachu odešel) nebo Šardik (tak mu říkali Velcí staří, již ho postavili), jdou všichni tři po stopách zvířete a objeví stezku Paprsku, známou pod jménem „od Šardika k Maturinovi, od Medvěda k Želvě“. Kdysi bylo Paprsků šest a spojovaly dvanáct portálů, které označují okraje Středosvěta. V bodě, kde se Paprsky kříží, ve středu Rolandova světa (a všech světů), stojí Temná věž, svorník všech kde a kdy.

V Rolandově světě už Eddie a Susannah nejsou vězni. V lásce a shodě se stávají také pistolníky, takže jsou plnohodnotnými účastníky výpravy a následují Rolanda, posledního seppe-sai (prodavače smrti), po stezce Šardika, po cestě Maturina.

V mluvícím kruhu nedaleko od portálu Medvěda je čas zhojen, paradox skončí a přivedou skutečného třetího. Jake se vrátí do Středosvěta v závěru nebezpečného obřadu, kdy si všichni čtyři – Jake, Eddie a Susannah i Roland vzpomenou na tváře svých otců a zhostí se svých úkolů se ctí. Zanedlouho se ze čtveřice stane pětice, protože Jake se spřátelí s brumlákem. Brumláci, kteří vypadají jako kříženci jezevce, mývala a psa, dovedou trochu mluvit. Jake svého nového přítele pojmenuje Ochu.

Cesta zavede poutníky k Ludu, kde zdegenerovaní potomci dvou starých politických frakcí pokračují v dávno započatých bojích. Než k městu dojdou, dorazí do malého městečka River Crossing, kde stále přebývá několik stařičkých pamětníků starých časů. Poznají v Rolandovi také pamětníka dob, než se svět hnul, a uctí jeho i jeho společníky. Staří lidé jim povědí o jednokolejném vlaku, který možná stále jezdí z Ludu do pustin, po stezce Paprsku směrem k Temné věži.

Jakea ta novina poleká, ale nijak nepřekvapí; než ho vytáhli z New Yorku, dostal dvě knihy z obchodu, jehož majitelem byl muž se jménem hodným zamyšlení: Calvin Věž. Jedna knížka je plná hádanek, ale stránky s odpověďmi jsou vytrženy. Druhá kniha, Karlík Šš-šš, je dětský příběh, který však ve Středosvětě zní temnými ozvěnami. Například slovo kar v Ušlechtilé řeči, kterou se Roland učil v Gileadu, znamená smrt.

Teta Talitha, matriarcha River Crossingu, dává Rolandovi stříbrný křížek na krk a družina pokračuje v cestě. Cestou po vratkém mostě přes řeku Send Jakea unese umírající (a velmi nebezpečný) psanec Gasher. Ten odvede mladého zajatce později k Tikytákovi, poslednímu vůdci politické frakce zvané Šedí.

Roland s Ochem se vydá za Jakem a zatím Eddie a Susannah najdou Kolíbku ludskou, kde se probudí vlak Blaine Mono. Blaine je poslední pozemní nástroj rozsáhlého počítačového systému, který leží pod městem Lud, a zajímá ho už jen jedno: hádanky. Slíbí, že vezme poutníky na konečnou stanici železnice… Pokud mu dají hádanku, kterou nedokáže rozluštit. Jinak, říká Blaine, jejich cesta skončí smrtí: hromu strom.

Roland Jakea zachrání a Tikytáka považuje za mrtvého. Jenomže Andrew Quick není mrtvý. Poloslepého a se strašlivou ranou v obličeji ho zachrání muž, který si říká Richard Fannin. Fannin se však představí jako Bezvěký cizinec, démon, před kterým byl Roland varován.

Poutníci pokračují v cestě z umírajícího města Lud v jednokolejném vlaku. Skutečnost, že opravdový mozek vlaku existuje v počítačích, které zůstávají daleko za nimi, nijak nemění jejich situaci a vlak ve tvaru růžového projektilu se zatím řítí po chatrné koleji kamsi po stezce Paprsku rychlostí překračující dvanáct set kilometrů za hodinu. Jejich šancí, jak přežít, je položit Blaineovi hádanku, na kterou počítač nedokáže odpovědět.

Na začátku dílu Čaroděj a sklo Eddie takovou hádanku skutečně položí a zničí Blainea jedinečnou lidskou zbraní: nelogičností. Vlak dojede do stanice, která je další verzí města Topeka v Kansasu, vylidněného chorobou zvanou „superchřipka“. Když se znovu vydají na cestu po stezce Paprsku (nyní v apokalyptické podobě mezistátní silnice č. 70), vidí znepokojivé nápisy. SLÁVA KARMÍNOVÉMU KRÁLI, stojí na jednom. BACHA NA KRÁČEJÍCÍHO FRAJERA, radí druhý. A jak si pozorní čtenáři připomenou, Kráčející frajer má jméno, které se velmi podobá Richardu Fanninovi.

Roland poví přátelům příběh o Susan Delgadové a pak přijdou k paláci ze zeleného skla, postavenému napříč silnicí, paláci, který se velmi podobá tomu, jejž hledala Dorotka Vichrová v Čaroději ze země Oz. V trůnní síni toho velkého hradu potkají nikoli Velkého a strašného Oze, ale Tikytáka, posledního uprchlíka z velkého města Lud. Tikyták zemře a ukáže se skutečný čaroděj. Je to Rolandův dávný přízrak, Marten Široplášť, v jiných světech známý jako Randall Flagg, jinde jako Richard Fannin a ještě jinde jako John Farson (Dobrý muž). Roland a jeho přátelé toto zjevení, které je naposledy varuje, aby zanechali své cesty k Věži („Proti mně každá pistole selže, Rolande, kamaráde stará,“ řekne pistolníkovi.), nedokážou zabít, ale dokážou se ho zbavit.

Poté, co ho naposledy vtáhlo Čarodějovo sklo, a po posledním strašlivém odhalení – že Roland z Gileadu zabil vlastní matku, protože ji považoval za čarodějnici Rheu – se cestovatelé znovu ocitnou ve Středosvětě a znovu na stezce Paprsku. Opět se vydají na výpravu a právě zde je zastihneme na prvních stránkách knihy Vlci z Cally.

Tato zápletka nikterak neshrnuje první čtyři knihy z cyklu Věž; pokud jste je dosud nečetli, radím vám, abyste to udělali, nebo tuto knihu odložili. Jde o pouhé součásti jediného dlouhého příběhu a uděláte líp, když je budete číst od začátku do konce, než abyste začínali zprostředka.

„Pane, za nás mluví olovo.“

– Steve McQueen, Sedm statečných

„Nejdřív přicházejí úsměvy, potom lži.

Poslední je střelba.“

– Roland Deschain z Gileadu

Ta krev, která v tobě proudí,

proudí i ve mně,

když pohlédnu do zrcadla,

je to můj obličej, co vidím.

Vezmi mě za ruku,

opři se o mě,

jsme skoro volní,

putující chlapče.

– Rodney Crowell

VZDOR

19

Prolog

Šmejdi

1

Tianovi se dostalo požehnání (i když takové slovo by použil málokterý farmář) tří políček: měl Poříční pole, kde jeho rodina od nepaměti pěstovala rýži, pole U cesty, kde Jaffordsové stejně dlouhé roky a řadu generací pěstovali řepu, dýni a kukuřici, a Svinské pole, úhor, kde se rodilo kamení, mozoly a zmařené naděje. Tian nebyl první Jaffords, který byl odhodlán z těch dvaceti akrů za domem něco udělat; jeho děda, v mnoha jiných ohledech obdařený zdravým rozumem, byl přesvědčen, že je tam zlato. Tianova máma byla stejně tak přesvědčena, že se tam bude dařit porinu, vzácnému koření. Tian byl zase postižený madrigalem. Na Svinském poli bude madrigal samozřejmě růst. Musí tam růst. Získal tisícovku semen (a že ho stála jmění), která si schoval pod prkennou podlahou v ložnici. Teď už jenom zbývalo zorat Svinské pole a příští rok mohl sít. O takové práci se však lehko mluví, hůř se udělá.

Jaffordsovi byli požehnáni dobytkem a také třemi mezky, ale kdyby se člověk pokoušel využít k práci mezka na Svinském poli, zbláznil by se. To zvíře, které by mělo tu smůlu, že by na něj ta povinnost připadla, by nejpozději v poledne prvního dne padlo se zlámanýma nohama nebo se smrtelnými štípanci. Před několika lety jeden z Tianových strýců na žihadla málem doplatil. Přiběhl domů, křičel z plných plic a v patách se mu hnalo hejno obrovských muťáckých vos se žihadly jako dráp.

Našli jejich hnízdo (no, našel ho Andy; Andy si z vos nic nedělal, ať byly sebevětší) a vypálili je petrolejem, ale mohly by tam být další. A byly tam díry. Zrádné mrchy, byla jich spousta a vypálit díry přece nejde, že? Nejde. Svinské pole se nacházelo v místě, kterému předkové říkali „rozviklaná zem“. Proto tam bylo skoro tolik děr jako kamení, nemluvě o nejméně jedné jeskyni, ze které táhl průvan ohavně smrdící hnilobou. Kdoví jací bubáci a mluvící démoni se schovávají v jejích temných útrobách?

A nejhorší díry nebyly tam, kde je člověk (nebo mezek) vidí. To vůbec ne, pane, ani náhodou. Pasti lámající nohy se vždycky schovávaly v nevinných trsech plevele a vysoké trávy. Mezek tam šlápne, pak to suše praskne, jako když se zlomí větev, a už ta zatracená potvora leží na zemi, cení zuby, koulí očima a bolestí hýká do nebe. A nepřestane, dokud ji nezbavíte trápení, a v Calla Bryn Sturgisu má dobytek cenu, dokonce i takový dobytek, u kterého se zdravý rodokmen tolik nesleduje.

Tian proto oral se sestrou zapřaženou v postroji. Nebylo důvodu, proč ne. Tia byla šmejdka, proto se sotva hodila k něčemu jinému. Byla to mohutná holka – šmejdi často narostli do ohromné velikosti – a byla ochotná, Člověk Ježíš nechť ji miluje. Ten Stařec jí udělal ježíšovský stromek, kterému říkal kruzi-fix, a ona ho všude nosila. Houpal se teď sem a tam a bouchal ji do zpocené kůže, když tahala.

Rameny obloženými koženým postrojem táhla pluh, který Tian řídil starými habrovými držadly a tahem za sestřiny kožené opratě. Škubal jimi, cloumal držadly a přitom mručel, když se radlice pluhu zabořila hluboko a hrozilo, že uvázne. Byl konec Plné země, ale tady na Svinském poli bylo vedro jako uprostřed léta. Tia měla montérky tmavé a propocené, lepily se jí na dlouhá masitá stehna. Pokaždé, když Tian trhl hlavou, aby odhodil vlasy z očí, odlétla z něj sprška potu.

„Hej, ty mrcho!“ zakřičel. „Tamhle ten kámen nám zlomí pluh, seš slepá?“

Není slepá ani hluchá. Je prostě šmejdka. Zabrala doleva, a pořádně. Tian za ní přepadl krkolomně dopředu a narazil si holeň o jiný kámen, který neviděl a který pluh zázrakem minul. Když ucítil, jak mu ke kotníku stékají první teplé pramínky krve, napadlo ho (nikoli poprvé), jaké šílenství to sem Jaffordse vždycky pudilo. V hloubi duše tušil, že madrigalu se tu nebude dařit o nic víc než předtím porinu, i když ďáblova tráva se tu pěstovat dala. Jo, mohl by si tím svinstvem osít celých dvacet akrů, kdyby chtěl. Trik spočíval spíš v tom, jak ji udržet mimo, to byla vždycky první práce o Nové zemi. Ona totiž –

Pluh sebou trhl napravo a pak vpřed a skoro mu vytrhl paže z kloubů. „Prr!“ zakřičel. „Pomalu, holka! Nový mi nenarostou, když mi je urveš, víš?“

Tia otočila širokou, zpocenou, prázdnou tvář k nebi s nízko plujícími mračny a zahýkala smíchy. Člověče Ježíši, ona dokonce hýká jako osel. Jenže to byl smích, lidský smích. Tian by rád věděl, občas se té otázce neubránil, jestli ten smích něco znamená. Rozumí něčemu z toho, co jí říká, nebo jenom reaguje na tón řeči? Chápali někteří šmejdi –

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Závěrečná zápletka

VZDOR 19

Prolog Šmejdi

Část první Todes

Část druhá Vyprávění příběhů

Část třetí Vlci